Kakuk Tamás

A JÓREMÉNYSÉG-FOKÁTÓL DÉLRE

feljegyzések Bartolomeu Dias naplójából

Új Forrás Könyvek

2015

MEGTALÁLT OSZLOPOK

A portugál hajósok jelzőoszlopokat, padrăo-kat állítottak a part kimagasló pontjain, hogy jelezzék előrehaladásukat. Az oszlopok csúcsán lévő keresztek a későbbi tengerészeket is segítették a tájékozódásban.

I.

a lármás

kikötőt

magam mögött hagytam

sziklaparton állok várom

szilaj

robajlással

érkezzen

a dagály

érzem

féktelen

hullámai

elragadnak

ismeretlen

erő biztat

a kezébe

helyezem

magam

II.

zúgó szelek

szorítják

földhöz a cserjéket arcom

verejtékcseppjeit szétrobbantja

a nap

távolból

zaklatott

dobok

szólítanak

a könyörtelen

képzelet

hagyom

legyen ő

az erőm

gyenge-

ségemben

III.

a ház

hűvöse

nem ad enyhülést a forró

homokban talpam alatt

máglya

ég

vízbe

vetem

magam

megadón

engedem

lassanként

oldjon föl

örök

minden-

ségében

a kék

IV.

nézem

a sziklák

csúcsain tanyázó szürke

madarakat csónak vergődik

a horgonyt

vetett

három-

árbocosig

kötélhágcsó

hull

mielőtt

meg-

ragadnám

felriadok

a nap

a látóhatár

mögé

zuhan

V.

durva

kövekből

emelt magas falak őrzik

az éjszaka látomásait

a hajnal

hozza a

szabadulást

igyekszem

a kúthoz

a mélység

megszentelt

vizébe

meríteni

magam

VI.

Kiszáradt

mezőn

elhagyott ösvény elér-e

az égig vagy lépteimet

ideszögezik

végleg a

megtalált

oszlopok

közé

mozdulatlanul

keresni

a vigasztalót

VII.

a kápolna

csendjében

láthatatlanul fellángol a

bizonyosság megtalálom

a tömjén

illatában

vagy

az ajtó

résein

átszűrt

fények

millió por-

szemében

VIII.

a színtelen

égbolt elé

vitorlák vetülnek a vízbe

vert cölöpökön sirályok

riadnak

a távolság

gyújtó-

pontjához

szürke

horizontba

felszívódó

tétova jelek

IX.

álmos

árnyékok

tűnnek el észrevétlen

fáklyák lángjából újjá-

születnek

kormos

jeleket

írnak

a falakra

egész

éjszaka

betűzgetem

X.

a kagyló-

zúgásban

némán rikoltanak a madarak

suhanó szárnyak boltívei alatt

angyal

lépked

kezében

gyermek-

korom

lángja

lobog

XI.

a tenger

konok

akarata sziklaszirtekbe

vájta hajlatait alattuk

zúg fel

a fohász

üzenetét

erős

áramlás

sodorja

a nyílt

vizekre

XII.

utamon

hűséges

néma árnyak követnek

a kék kápolna harangja

hangtalan

kondul

a láthatatlan

gyertyák

sötétjében

az este

térdre

ereszkedik

KATEDRÁLIS A VIHARBAN

XIII.

az alkonyat

koronája

az elhagyott

tájon

láthatatlan

katedrálist

építek adjon

oltalmat

ha elsötétül

a világ

XIV.

feszülő

síkság

a végtelen víz

nyugtalanul

várja

az elkárhozott

angyal

szertelen

korbácsütéseit

XV.

zuhanó esti

árnyak

prése

a házakon

mozdulatlan

minden

a bűnök

súlya alatt

XVI.

megérkezett

az irgalmas

reggel

szabad az út

esendőn

elérni

a világosságba

XVII.

a hideg

megszállta

a várost

az álmok

megfagynak

csontjaimban

bezár a cinkos

hallgatás

nincs menekvés

föloldozás

XVIII.

mintha

a víz alatt

szavak

kampóján

a nap

az ismeretlen

erő

mélyről zúg

biztatón

végül

hangtalan

XIX.

réseket hagytam

a sötétedő

kinti világnak

befelé

figyelek

őrizzen meg

a gyertya fénye

félhomályban

világító üzenet

XX.

váratlan

ébredés

riaszt

a hajnal még

nem lépte át

az éjszaka

küszöbét

homályos

álmokat hív

elő távoli

elérhetetlen

szigetekről

XXI.

a kétely

hullámain

emelkedni

és zuhanni

újra és újra

de bízni

mint az anyja

kezébe

kapaszkodó

gyermek

megtart

az örök

pillanat

XXII.

a rózsablakon

beeső fény

végtelen

játéka

öleli körbe

a faragott

oszlopokat

a kehely

drágakövei

tompán

ragyognak

a felmutatott

ostya vakító

fényt teremt

XXIII.

a látomást

a virrasztás

fáradtsága

hívta elő

lebeg

körülettem

nem hagy

el szavát

nem értem

írása

olvashatatlan

számat sós

víz önti el

XXIV.

koronája

az elhagyott

tájon

a végtelen víz

mozdulatlan

minden

a bűnök

súlya alatt

emelkedni

és zuhanni

egyetlen

szárnyalás

magasságából

a szédítő

mélységbe

ISMERETLEN ÁRAMLATOK

XXV.

hátrahagytam

terheimet

az útra

a csendből

merítek erőt

így könnyebb

lesz haladni

a viharos

vizeken

megváltó

célom felé

XXVI.

hideg eső

veri testem

kiszárít

a nap

forrósága

a változó

szélzúgásban

elvesztem

hallásomat

a lélek

vitorlái

segítenek

tartani

a jó irányt

XXVII.

bizonytalan

tárgyaknak

ütközöm

várom

a hajnalt

oldozzon fel

alkonyatig

XXVIII.

madarak

nélkül

üres

az égbolt

hangos

a mélység

lassan

közeledünk

magunk felé

XXIX.

árnyék fut át

nyom nélkül

eltűnik

ez az út

a horizont

ajtajához vezet

beléphetek

a bíbor falak

között

vár az üzenet

XXX.

rám nehezedik

a felhők

sötét súlya

hasztalan

minden

mozdulat

vigaszt ad

aki küldött

engem

az velem van

és nem hagy

magamra

XXXI.

messze a parti

vizektől

mélységben

mérhető

távol

jelzőfény

nem világol

a vaksötétben

föltorlódnak

az éjszaka

megváltásra

váró félelmei

XXXII.

ez a sodródás

az utam viharok

váltólázaival

visz előre

tajtékos

hullámokkal

emel és ejt el

legyen meg

az ő akarata

XXXIII.

idegen

partokon

állok szakad

foszlik a szó

csupasz csönd

úszik a tájon

minden

önmaga ellen

fordítható

XXXIV.

tenyeredből

kisiklanak

a napok

távolodó

hátuk ezüst

pikkelyén

fénylik

ígéretük

ez már

másik idő

alkalmas

felmérni

mi maradt

újra építeni

abból ami

végleg

elveszett

XXXV.

nincs mit

halasztani

itt van

sötéten

szakadó

vizeivel

elcsúszol

mint

a szavakon

de azok sem

kellenek

harsány

hullámokon

lent és fent

jusson idő

a gyermekkor

esti imáját

elmondani

XXXVI.

vergődő

vásznak

az árbocokon

ismeretlen

áramlatok

sodornak

egy türelmetlen

hullám

a hajókorláton

átemel

SZÉLJEGYZETEK

1.

a párhuzamosok

nem találkoznak

őznyomok a hóban

asztalon üres kehely

azonos lesz minden

a végtelen rád zuhan

2.

fáradt ecsetnyomok a vásznon

a festék repedése életvonal

kifut megfeszített keretéből

a bűnök közben nem változnak

3.

horpadt ég alatt a föld nehéz szaga

gerendák réseiben enyészik el

színről színre láthatod a fehér várost

örök foglya leszel

4.

árnyéka némán követ

az alkonyat aranysávja sem oldja fel

éles kardpengéje gerincedre sújt

5.

megcsúszik a cserepeken

hallgatag udvarokba zuhan

elveszik a vértelen fák lombjában

némán ereszkedik

6.

az ég szegélyén átüt a távoli alkonyat

tűzbe vetett pergamentekercs

az üzenet a lángokból olvasható

7.

elfedi a felhő a légszomj kínját

üres és mély lesz a csend

8.

az elveszett gyűrű körbezárja az időt

elhozza a végtelent

9.

a bezárt tér végleges másolata

hallgatására borostyánháló feszül

10.

a test felfoghatatlan jelzései

hajszálrepedések a falon

megtartanak a létezésben

11.

az apró részek összeérnek

így lesz súlyos egész

egyenként nem érhetők tetten

el vannak minden időben

12.

rövidülnek birtokod távlatai

önmagukat erősítik

az esti virágillatokban

ha a kételyek erőre kapnak

mélyen belélegzed a világot

homályos képeket idézel fel

miközben a szirmok összezáródnak

sötétségük mélyén lámpafény

a kinyilatkoztatott igazság világossága

Tartalomjegyzék

A JÓREMÉNYSÉG-FOKÁTÓL DÉLRE

Feljegyzések Bartolomeu Dias naplójából

MEGTALÁLT OSZLOPOK

a lármás kikötő/

zúgó szelek/

a ház hűvöse/

nézem a sziklák/

durva kövekből/

kiszáradt mezőn/

a kápolna csendjében/

a színtelen égbolt/

álmos árnyékok/

a kagylózúgásban/

a tenger konok/

tétova utamon/

KATEDRÁLIS A VIHARBAN

az alkonyat koronája/

feszülő síkság/

zuhanó esti/

megérkezett/

a hideg megszállta/

mintha a víz alatt/

réseket hagytam/

váratlan ébredés/

a kétely hullámain/

a rózsaablakon/

a látomást/

koronája az elhagyott/

ISMERETLEN ÁRAMLATOK

hátrahagytam/

hideg eső/

bizonytalan tárgyaknak/

madarak nélkül/

árnyék fut át/

rám nehezedik/

messze/

ez a sodródás/

idegen partokon/

tenyeredből kisiklanak/

nincs mit halasztani/

vergődő vásznak/

SZÉLJEGYZETEK 1-12

Támogatók

Tatabánya Alkotóművészeiért Alapítvány

Extreme Park Kft.

TM Kft.- Forrás Rádió

T_SZOL Zrt.

Új Forrás Könyvek 55.

Borító és könyvterv Sellye Tamás Ottó

Borítókép és illusztráció Ölveczky Gábor

ISBN978-963-7983-23-8

Felelős kiadó Jász Attila

Új Forrás Kiadó Nonprofit Kft.