KAKUK TAMÁS

BICIKLIBELSŐ

MEDIAPRESS

© Kakuk Tamás, 2016

Válogatta és szerkesztette

SOPOTNIK ZOLTÁN

CROSS

A legnagyobb váltó áttételekkel teperünk, alattunk irdatlan mélység

RÓMA LÉPCSŐI

Odakinn éget a hőség. Padlón heverő késpengék a redőny résein beeső fénycsíkok. A friss műtéti hegek sajgásával bicegek le a lépcsőn. Rómában mindegyik felfelé visz. Szálláshelyünkre tartunk, a Termini pályaudvarnál vetünk egy pillantást Amerigo Tot alumíniumlemezből gyűrt, lendületes frízére. A rómaiak dinoszaurusznak becézik az ötvenes évek elején épült modernista vasbetonmonstrumot. Az ekkor absztrakt korszakát élő magyar származású szobrászművészről két évtized múlva Huszárik Zoltán készít, zseniális rövidfilmet. A kánikulában vonszoljuk csomagjainkat a hotelhez. Bérházból kialakított családi vállalkozás, szinte mindegyik ilyen a Piazza di Spagna környékén. A szállodavendégek lépéseitől kikoptatott csigalépcső visz a harmadik emeletre. Az ágy fölött fáradt ventilátor kavarja a meleg levegőt.

A kötelező séta után felpolcolt lábbal fekszem a lakás árnyékos sötétjében. Rachmaninov III. zongoraversenye szól a rádióban, később utána nézek, száz éve Rómában kezdte írni a Harangok kottáját, amit Poe azonos című verse inspirált. Mit jelent a harangszó? A kora reggel megkonduló a világosság bizonyosságát, a déli a kiteljesíthető reményét, az esti az elmélyültségre törekvő számadásét?

Kilépünk a szálloda kapuján, szinte előttünk kúszik fel a középen szétágazó, majd újra összeérő Spanyol lépcső, a tizenhatodik századi barokk homlokzatú templomig, a Scalinata della Trinita dei Monti-ig. Tarka sokaságba vegyülünk, ahol a harmadik világból érkezett kényszermunkások szelíd erőszakossággal kínálják olcsó tömegáruikat. Fölkapaszkodunk a most hallgatag kettős harangtoronyig, a vásári zsinat moraja, a lépcsőkön ülő emberek színes foltjai alatti téren a léket kapott hajó, a Fontana di Barcaccia, az egyik Bernini márványszökőkútja.  A közeli korzónál az Antico Caffé Greco, Itália legrégibb kávéháza, a Rómában időző költők, művészek, politikusok kedvelt helye évszázadok óta, ma inkább a turistáké. A kávéja kitűnő.

A kanapén, bokám alatt a párnákkal, az elmúlt évtizedek ritka és a mostani ritmustalan fájdalmak tapasztalatait próbálom összegezni. A szenvedéssel őszintén kell szembenézni, ez a sovány eredmény. Fel kell mérni a távlatát, mint amikor nekivágsz a tengernek, egyik karcsapást teszed a másik után, de a fordulás után sem eshetsz pánikba, ha messzinek tűnik a part, amitől eltávolodtál.

Róma otthonos, már az első látogatáskor úgy érzed, ide visszatértél. Sétálsz, rohansz a városfalakon belül, nézelődsz, ha okos vagy, hagyod, vigyenek az érzéseid.  Így lépünk be az Il Gésu kapuján, váratlanul, hirtelen kerülünk oda, belül a barokk lélegzetelállító pompája, később megidézhetetlen tárgyszerű valósága, mintha egy zenekari szimfóniát próbálnál szavakba önteni. Az élmény egyszerre szorít a márványpadozathoz, és emel a kupola freskóinak magasságába

Reggeli forróság perzsel, a varratszedésre tartok a kórházba. Rugalmas fásli segíti a vér visszaáramlását a jobb lábamban. Nem lépcsőzhetek a negyedikre, lifttel kell mennem. A korai hőséggel nem számolhatott senki az operáció előtt. Éppen becsúsztam a nyári szünet előtti utolsó műtéti napra. A csipesszel kifeszített szálakat szikével metszik el, majd kihúzzák hegekből. Némelyik mozdulat után jó lenne szisszenni nagyot, de nem illendő, tehát hallgatok. Ez a nap az igazi elbocsátás ideje, hiába van nálam már egy hete a zárójelentés. A pékségben a kávé kortyolgatása közben azt érzem, megszabadultam, de a lélek és a test, a legváratlanabb pillanatokban emlékeztet majd kábult kiszolgáltatottságomra a műtőasztalon.

A reggeli után Santa Maria Maggiore bazilikához indulunk. Az Esquilinus-dombot a nyári napon hó fedte, ezért építették ide Mária dicsőségére a székesegyházat. A jezsuitáknál olvasom, hogy Havas Boldogasszony augusztusi ünnepén fehér virágszirmokat szórnak szét, hogy emlékeztessen az égi látomásra, mely szerint itt kell állnia a Madonna templomának.  A reneszánsz kazettás mennyezet és az ión fehér márvány oszlopsor a barokk pápai oltárhoz vezeti a tekintetet. A lélek nem tud betelni a látvánnyal. Az évszázadokban egymást követő pápák nem mindig önzetlen művészi mecenatúrája, mégis egyesült az Ad majorem Dei gloriam üzenetében. A krisztinavárosi templomba többször beültem, mielőtt a vonatút reggeli penzuma után, nekivágtam a Naphegy lépcsőinek. Jóval később tudom meg, hogy gróf Széchenyi István és Seilern Crescence esküvőjének helyszíne, 1757 óta Havas Boldogasszony temploma.

Genthon István Római naplója tökéletes és utolérhetetlen munka. Szelíd és alázatos lesz az ember olvasása közben. A várost megtalálni egy másik latinos, Lénárd Sándor segített. A Római történetek írója vészterhes időkben tapasztalta meg az itt élő emberek mediterrán könnyedségét, ami akkor számára egyenlő volt a túléléssel. A hidegháború éveiben mégis a brazil őserdőbe menekült, az akkor valósnak látszó atomháború elől. Bikácsy Gergely Saját Róma, szintén kihagyhatatlan, a maga pattogós, szurkálós világlátásával. Respighi Róma fenyői szerepel az elsők közt megszerzett klasszikus bakelitlemezen, a másik oldalon, mintha Liszt művek lettek volna. Nem emlékszem a darabokra, így arra sem, hogy közük lett volna Rómához.

A vatikáni múzeumhoz szabályerősítő kivételként metróval érkezünk, az állomásról lépcsők vezetnek a bejárathoz. A pénztáraknál nincs senki, pedig hosszú sorban állásra számítottunk. Ez kisebb csoda. A termekben viszont hirtelen sokan leszünk, kerülgetjük az embereket, kezünkben a lista, amit feltétlenül látni akarunk. Egyébként tempós rohanás. Néhány a kipipált nevekből, Michelangelo, Raffaello, Fra Angelico, valahol Caravaggio és nyakfájdító bámészkodás a Sixtus-kápolnában. Az egyik japán turista minden tiltó tábla ellenére a freskókra vakuzik. A teremőrök ingerülten rendre utasítják.

A helyzet alapvetően nem változott, rekorddöntögető hőség odakinn, leeresztett redőnyökkel a sötétség látszat-hűvöse idebenn. Hiába a sebek gyógyulása, a nagy meleg tágítja az ereket, a mozgás, a séta a gyógyszer, inkább reggel és este, napközben célirányos lábkörzések. Privat label display: fájdalom, therapy: ”kifeszített vékony szálon/alatta a sérülékeny táj/térképe szakadó papír/hozzáérsz/sebet ejt/éget mint/ a hideg vágás/forrósága”.

A Szent Péter-bazilikában vasárnap 11 órakor mise. Előző nap láttuk az üvegfal mögé zárt Pietát. Minden más látnivaló ránk dől, csak a hatalmas épület egységében tudjuk megőrizni. (Mit?) Külön szálazni az ott töltött idő alatt reménytelen, később lehetetlen. Kinn a biztonsági őrök lakonikusan eltanácsolják azokat, akik nem ügyelnek az öltözetre, Second time, mondják. A bejáratnál kétfelé válik a tömeg, a többség sűrű sorokban kaptat fel lépcsőkön a pazar kilátást ígérő kupolába. Mi tovább sodródunk a világ legnagyobb székesegyházának ünnepi miséjére, több ezren vagyunk, Te Deum laudamus: te Dominum confitemur.

A pápai püspökség székhelye a Basilica di San Giovanni in Laterano, legrégebbi és legviharosabb múltú templom Rómában. Szomszédságában a Scala Santa, a Szent Lépcső, ami a déli órákban zárva van. A Jeruzsálemből idehozott márványlépcsőkön vitték Jézust Pilátus elé, a huszonnyolc fok kikopott a zarándoktérdek alatt, ezért diófával borították be, hogy így óvják meg. Nézem, mielőtt nekiindulnánk, a férfiak és nők térdelve két tenyerükre támaszkodnak, miközben meg-megállnak. Az hajdani sportoló gőgjével térden, kéztámaszték nélkül teszem meg az első pár lépcsőfokot, aztán hamar rádöbbenek, hogy itt mindenkinek vinnie kell élete hendikep-súlyait.  Nincs felmentés, amit összegyűjtött az évtizedek alatt, azt nem hagyhatja a lépcső alján. Kínlódom felfelé. Lengyel cserkészgyerekek előznek meg szélsebesen, csivitelnek, kezük összekulcsolva.

Az alkonyat megnyúlt árnyékait kerülgetem a dűlőúton a biciklivel. A műtét után hat hét telt el, tizenkét kilométer tekerés a patakparton, a mező túlsó felén már összecsukódtak napraforgók. Néha lepillantok a lábamra, a gyógyuló forradásokra.  Érzem az esteledő rét súlyos illatát, fokozom a tempót, még világosban szeretnék hazaérni.

ÚTON A JÓREMÉNYSÉG-FOKÁHOZ

Kathy-nek és Steve-nek

Elhúzom az ablaknál a függönyt. Hézagosan elhelyezkedő házak a domboldalon, a szabad mezőn birkanyáj legel. A horizonton összeér az égbolt az Indiai-óceánnal. A „szelek városában” ébredünk, a februári nyár reggeli ragyogása a déli féltekén. Napok múlva látjuk a learatott hatalmas búzaföldeket, a tarlókon barna szarvasmarhacsordák legelnek. A Cape Town környéki szőlőültetvényeken szüretelik a korán érő fajtákat.  Autóval megyünk Port Elizabeth központjába. Nincs igazi tömegközlekedés, régen villamosok jártak a belvárosban, de már romos a remíz. A külső kerületekben kitaposott ösvények az utak mellett, ezen közlekednek a gyalogosok. Coetzee regénye elevenedik meg, ahogy hármas-négyes csoportokban bandukolnak a fekete emberek. Az Algoa-öböl mentén közelítjük meg Humewood Beach-et, a tenger ereje megtörik a sziklákon. Az óceánról érkező szél földre szorítja a cserjéket, elhajlítja a csenevész fákat. A látóhatár végtelen kékje szétfut, mint vizes akvarellpapíron a festék. Megfoghatatlanul időtlen minden. Némán hallgatjuk a kitartó hullámverést, John Eliot Gardiner vezényeli Beethoven III. szimfóniáját.

A tengerparti sétányon futók és kerékpárosok, víkend van. A móló alatti homokos parton napoznak, strandolnak néhányan. A tehetősebbek a nyugatra eső divatos tengerparti üdülőhelyekre autóznak, két-háromszáz kilométer itt nem számít távolságnak. Port Elizabeth iparváros, másfél millióan élnek a szeles dombokon, a gyárak délen, a kikötő közelében vannak. Ide hajózták be a búr háborúban a brit hadsereg lovait, rengeteg elpusztult a harcokban. Bronzba öntött szobor őrzi emléküket, felirata szerint: ”Egy nemzet nagysága nem annyira lakóinak számában vagy területének kiterjedésében mutatkozik, hanem együttérzésének mértékében és méltányosságában.” Mali labdarúgó válogatottja a „fokhagymának” becézett stadionban 3:1-re legyőzi az Afrikai Kupa bronzmérkőzésén Ghána csapatát. Közben Mali északi térségében az iszlamista tuareg lázadók kiszorítják a kormányerők csapatait. Két-három hónap múlva az ENSZ, harmadik legnagyobb létszámú békefenntartó kontingense érkezik az országba.

Hajónk csendesen igyekszik a nyílt vízre. Felhúzzuk a vitorlákat, elhagyjuk a kikötő védettségét. A fordulási manőver után párhuzamosan haladunk a parttal, a hullámok barátságosak, de így is próbára teszik a szárazföldi utazót. A szél kötelességtudóan feszíti a vásznakat, négy csomós sebességgel haladunk. Ötszáz évvel ezelőtt itt vetett horgonyt Bartolomeu Dias két karavellával, de legénysége skorbutot kapott. Néhány napig még kelet felé vették az irányt, onnan fordultak vissza Portugáliába. Dias tudta, hogy megtalálta a keresett utat, de azt nem sejthette, soha nem jut el Indiába.

Nyugatra tartunk Fokvárosba. Letérünk az autópályáról, kopár hegyek között, afrikaans farmokat hagyunk el, viruló gyümölcsösök, barack és alma. Az ültetvényeken kék overallos, fekete munkások szedik a termést. A kertek szomszédságában kőből, fából, bádogból készült kis lakóházak, parabola antennákkal és öreg autókkal. Puritán protestáns templomok a tájban.

Érzékelhető a szegénység, de a nagyvárosi ennél sokkal riasztóbb lesz.

A hegyek lábánál Calitzdorp, színes a lakossága, afrikaans a nyelve, a fehérek, feketék száma elenyésző.  A vidék mikroklímája kedvez a szőlőnek, de a borászatok késő délután már zárva vannak. A néptelen utcán felfedezünk egy galériát. Kopogásunkra magányos arcú hölgy nyit ajtót. Portrékat fest a helybeliekről, vagy amerikai hiperrealista stílusban, irdatlan méretű képeket visz a vászonra. Azt javasolja, nézzünk be a szemközti anglikán templom orgonakoncertjére. Hatan kuporgunk a karzaton. Köpcös, rövidnadrágos férfi Corelli, Bach, Haydn darabokat játszik, lelkes lendülettel, közben eligazító magyarázatokkal szolgál. A koncert végén megáld minket, a helyi lelkész lehet.

Szállásunkon, a haciendákra emlékeztető házak előtt sarat lapátolnak a munkások. A felhőszakadás után nincs villany, gyertyafénynél fürdünk. Mély falusi csönd, semmi zaj, minden sötét, lefekszünk aludni. Az éjszaka folyamán a biztonsági őr bevilágít az ablakon, elemlámpájának fénye nyolcasokat ír a falakra. Riadt félálomban próbálom eldönteni, Ivan Passer vagy Luis Bunuel rendezi-e a filmet, aminek szereplői vagyunk.

A nyolcszáz kilométeres autóút végállomása Cape Town. A szalagkorlát túloldalán Khayelitsha, az ötödik legnagyobb bádogváros, félmillióan lakják. A johannesburgi elhíresült Sowetoban kétszer többen élnek. A lemezbódék többségén parabolaantenna, az új autó sem ritka az aszfaltozott utakon, magas póznákon reflektorok adják a közvilágítást. A township-ekben a saját törvények érvényesek, a hatóságok a legritkább esetekben intézkednek. Az itt élő emberek közül sokan bejárnak dolgozni Fokvárosba, de más ide nem teheti be a lábát, mert az életét veszélyezteti. Mindegyik településnek megvan a maga bádogvárosa.

Cape Town Afrika multikulturális nagyvárosa.  Ez eltéveszthetetlenül a levegőben van, lüktet a forgalom, miközben csendes, Budát idéző utcákba lehet tévedni. Kora fokföldi holland és viktoriánus negyedek, villák, a city majdnem felhőkarcolói, afrikai, indiai, maláj éttermek. Fiatal lány csellót cipel a hátán, a konzervatóriumba igyekszik. Fokvárost az Atlanti-óceán partján magas hegyek veszik körbe, köztük a Table-Mountain. Ezer méter magas fennsíkjának lapos szikláin aprócska gyíkok napoznak, gyér cserje a növényzet, és lenn a mélyben az ötmilliós metropolisz, ha a hegytető asztallapjára nem húznak abroszt a felhők. A városnéző autóbuszon idősebb férfi érdeklődik angolul, milyen nyelven beszélünk. Tippel, magyarul. Helyeslünk, örülünk itt idegenben az alig látható, de minket mégis összekötő szál felfedezésének. Utastársunk megosztja velünk, hogy édesapja magyar volt, de ő soha nem tanulta meg a papa nyelvét, majd szó nélkül átül a jármű távoli szegletébe. Újra idegen, bámészkodó turista lesz. Nem esik jól.

Cape Town belvárosában szélesek a sugárutak, szűk a korzó, rengeteg az üzlet. Mindenkit biztatnak, napközben keresse fel a cityt, de napnyugta után ne jöjjön ide, nem biztonságos. Maradjon a turisták által kedvelt helyeken, ezek egyike a nyüzsgő Victoria and Waterfront, ott nem eshet bántódása, ha betartja az alapvető szabályokat. A táskán behúzza a cipzárt, minimális készpénzt hord magánál, több zsebbe elosztva, mindenhol bankkártyával fizet, idegenekkel nem ismerkedik, egyedül nem mászkál az utcákon, taxit a szálloda személyzetével hívat, nem keresi fel a veszélyes kerületeket. Rendőrök, biztonsági emberek sokasága vigyáz a rendre. Ezzel együtt az autóban a slusszkulcs elfordítása után a központi zár kattintása következik. Ezt mindenki betartja, legyen az fehér, fekete, színes vagy afrikaans. A házak kerítésein szögesdrótok, kifeszített, árammal teli vezetékek, kamerák. A látogató csodálkozik, de a helyiek úgy tesznek, mintha természetes lenne.

Stellenbosch híres borászati centrum. A közeli Franschhoek-ot az elűzött hugenották alapították az 1600-as évek végén, a kései utódok shiráz-t szüretelnek, tartalmas, fűszeres vörösbor készül a kíméletesen préselt szőlőfürtökből. A helyi vörös a pinotage, joggal büszkék rá, testes, mégis ragyogóan vibráló bor. A völgyekben rendezett szőlőültetvények. Hangulatos udvarházak, kiemelkedik közülük az 1812-ben épített Boschendal-kúria. Az egyik borászat címerében a francia trikolor és a gall keresztes hadak feszülete.

Simon’s Town a Holland Kelet-indiai Társaság kikötője volt. A hegyek szinte belecsúsznak az óceánba, a sziklás partszakaszokat folyamatosan ostromolják a hullámok. Az angol flotta ágyútüze 1814-ben innen űzte a szárazföld belsejébe a holland telepeseket. Tengerparti üdülőhely, de egyben komoly katonai bázis. Hadikikötővel, raktárakkal, és a tenger irányába fordított lövegekkel. Egyenruhás fekete fiatalok sietnek irattáskával a kezükben, a matrózok hátán tengerészzsák, mint Hal Ashby Utolsó szolgálat című filmjében.

A Cape of Good Hope a Table Mountain Nemzeti Parkhoz tartozik. A területet füves, cserjés, lapos síkságra borotválja a megállíthatatlan szél. A Cape Point öreg világítótornyától madártávlatból látni a Jóreménység-fokát. Először az Algoa-öbölig eljutó Bartolomeu Dias kerülte meg, „a vihar fokának” nevezte el, miután az erős északi szél elsodorta déli irányba. A Szuezi-csatorna megépítése előtt minden hajó megkerülte ezt a szirtfokot, ha Dél-, vagy Kelet-Ázsiába igyekezett, vagy vissza Európába. A felfedezők, a kereskedők, a tengerészek örök reménye volt a sziklákkal szegélyezett földnyelv. Kisebb vitorlás távolodik tőle, apró pont, lassan eltűnik a legyőzhetetlennek látszó kékségben.

BICIKLIBELSŐ

(tél)

Napközben azon morfondírozok, hogy elmegyek a közeli edzőterembe. Van néhány kardiogépük, biciklijük is. Már hazafelé tartok, amikor kisüt a nap. Telefonos egyeztetés, utána villámgyors öltözés. Későn indulunk, nehézkesen pörgünk fel. A kerékpárúton tekerünk az Által-ér partján. A volt Esterházy uradalmi malomban lovarda működik. A víz akkor eredeti medrében mozgatta a falapátokat. A kis folyót nem kényszerítették köves támfalak közé. Elérünk a szomszéd falu magasságába, vörös téglából épített pillérek tartják a kopott kőhidat. A túlsó oldalon szürke gémek, fehér kócsagok csapnak fel a nádasból. A sík terepen a lehető legnagyobb áttétekkel nyomjuk a pedált. A tavasziasnak tűnő idő ellenére téli hideggel vág a menetszél.

A horgásztavon túl a délutáni nap tompa sárgára festi a házakat. A látóhatár peremén kopár a hegyoldal. Befordulunk a hosszabb egyenesbe, vitorlás hajóként repít bennünket a hátszél. Hamar elérjük a legközelebbi kisvárost. A kertes házak utcáin egy visszaváltással igyekszünk felfelé a meredeken. Keresztülhajtunk a hajdani grófi parkon, fenyők, platánok szegélyezik a sétányokat.

A ligeti tó műromjaiba a kora középkori kolostor idehordott köveit is beépítették. A szerzetesek a Vértes rengetegében húzták meg magukat. Az épületek és a templom romjai a párizsi Notre-Dame-l egyidősek. Az enyészet és a későbbi korok mohó templomépítő urai és mesterei elkoptatták a köveket, de azok máig megőrizték a szakrális hely alaprajzolatát. Néhány jelentősebb falmaradvány is magasodik a fák lombjai alatt, a bányaüzem szállítószalagjának szomszédságában. Mert egy-két lépéssel a titkos hely mellett már az ipari táj sebei éktelenítik az erdőt. P. a régészek évtizedekkel ezelőtt elhagyott felvonulási épületében húzta meg magát. Talált támogatókat, hogy őrizze, gondozza a tizenharmadik századi bencés lakhelyet. Labradorral a nyomában rózsákat ültet, füvet nyír, ide-oda rakodik. Festi a képeit, éjszaka pedig hallgatja a kerengő felől érkező hangokat.

Megérkezünk a település szélére, ismét egy emelkedő tesz próbára. Újabb bicikliút vezet a másik faluba, közben megbeszéljük, fölkaptatunk a hegyre. Kemény, elnyújtott íveken magasabbra. Az első harmad után gyorsabban szedjük a levegőt. Nehézkes taposások, lassulok. Mínusz húsz év különbséggel Attila az erősebb, kínok közepette érek fel, oldalra pillantok. A nap elé szürke felhők húzódtak, a hegy alattunk dimbes-dombos tájjá szelídül. Ebbe simulnak bele a fénytelenségben megfáradt tavak tükrei. Dűlőút vezet a pincesorra, mi az ellenkező irányba, a templomdombról lefelé pedálozunk.  A svábok lakta falu főutcájának végén ismét lendületet kell vennünk, hogy feljussunk a tetőre. Szőlőültetvények amerre a szem ellát, a sorok még hosszú álmukat alusszák. Elérjük a hegyoldalba épült borászatot. A csúcsra alattomos emelkedő vezet, kellő sebesség és időbeni váltások nélkül „ledobnánk a vasmacskát”.

Fenn tágasra nyílik a láthatár, hűvös szél szárítja az átizzadt polár felsőket. A Duna ezüstszürke csíkján túl, facsoportokkal, erdősávokkal, szántóföldekkel fut befelé a síkság. Kis képzelőerővel látjuk, ahogy feljebb nyugaton, a kiszélesedett Által-ér a folyóba ömlik. Tekintetünk még utoljára végigpásztázza az alkonyba forduló táját, majd visszafordulunk a hazaútra. Lassan ránk sötétedik. Lefelé zúdulunk a hegyről. Működő lámpákkal és fényvisszaverőkkel, szótlanul, leszegett fejjel próbáljuk az ideális sebességet tartani a síkon is. A szembeszél pengeéles, messzi lámpafüzérek jelzik a településeket. Némán taposunk. Negyvennégy kilométerrel a lábunkban az esti harangszóra érkezünk meg. A hegyre és a Dunára gondolunk.

(ősz)

A Bagolyvárig néptelen utcákon. Ha van ilyen, szemlélődő biciklizés. Bakonyi Dezső református lelkész az ötvenes években nagy nehézségek árán építtette meg a félbe maradt templomot. „A Síkvölgyi úton négy méter magas, négy falból álló alap volt látható. A négy fal között tátongó üresség volt, a mélyben pedig a befolyt eső- és talajvíz bűzlött. A bánhidai gyülekezet főleg bányászokból állt, akik a templomépítés elhatározásához igen lelkesen álltak hozzá. Felépítettük a templomot a környei lelkesedéshez és áldozatos munkához hasonlóan. Két harangot is vettünk a toronyba, melyeket Hartáról és Mosonszentjánosról szereztünk be.” Apám is tagja volt az építő gyülekezetnek, de katolikus vasutas családból való anyám kedvérét, még a háború előtti házasságkötéskor reverzálist tett, vagyis ígéretet arra, hogy a születendő gyerekek katolikus nevelést kapnak. Enélkül nem jött volna létre a frigy. Aztán Bakonyi lelkész urat elhelyezték, apám pedig nem járt templomba, mert elégedetlen volt az utódokkal.

A gondosan parkosított síkvölgyi temető mellett hajtok el, a megszüntetett falusiból idehelyezték át az ott nyugvókat. Sorházak foglalták el a régi sírok helyét. Az ott lakók platánokat ültettek a holtak emlékére. Paradzsanov filmjének, Az elfelejtett ősök árnyainak képei lopódznak be az őszbe. A temető kapujából bevezető platánsor fáiról is hullanak az elszáradt levelek. Teljesítettük apám kérését, megtaláltuk Bakonyi lelkész urat, aki tisztességgel eltemette, és mi kopjafát emeltünk a sír fölé.

Kiérek a síkvölgyi közútra, a sűrű bokrokkal szegélyezett, töredezett aszfalton életveszélyes a biciklizés. A kerékpározás még társakkal is magányos elfoglaltság, de egyedül könnyebb elmerülni a szaporodó lélegzetvételekben, miközben résen kell lenni. Az autósok egymás kockázatos előzésébe kezdenek a szűk, kanyargós úton. Aztán a jobbkanyar után ritkulnak a gépkocsik, a Vértes pereménél kinyílik a táj. Az ősz rátelepedett erdőre, mezőre. A fák között halott üzemi létesítmények, a megszűnt bányaipar elhagyott emlékművei.

Letérek a Gesztesig vezető útról, gidres-gödrösen aszfaltozott erdein kapaszkodom fölfelé. A rugógyári kör bónusza. Néhol finoman surran, máskor kelletlenül kattog a váltó hegynek föl, völgynek le. Ez a nagy nekifeszülések ideje. A pulzusszám ingaórájának hangjai szinte füllel hallhatók a csendben.  A meredek emelkedő szomszédságában elhagyott akna. Még élnek néhányan, akik politikai fogolyként hajnalban itt csoszogtak munkakezdéskor a kashoz.  A rugógyárnál látom a csarnokokat, éveket töltöttem az egyikben. Monotonon csaptak le az egymást követő napokra a gyártó automaták levágó kései. A kerítés mellett suhanok lefelé a dombról, néhány tíz másodpercbe sűrűsödnek az akkor megélt évek.

A leginkább próbára tevő emelkedő a Vadorzó elágazásához visz fel. Az egyik alkalommal óvatosan, szinte halkan követett a menetrend szerinti autóbusz. A városon kívüli kiskertekbe hozza-viszi óránként az embereket. Ekkora járművel ott egy biciklistát is lehetetlen kikerülni. Tisztes távolból tolt maga előtt, de a sofőr nem dudált, miközben erőtartalékaimat felélve küzdöttem le a látszólag rövidke szerpentin utolsó alattomos szakaszát.

A Vadorzó akna az ötvenes évekbeli munkaversenyének szilveszteri műszakjában bekövetkezett metánrobbanásában, közel száz ember vesztette életét. A hallgatás félévszázadig is kitartott, még a majdnem harminc évvel későbbi újabb robbanás huszonhat áldozatot követelő szerencsétlenségekor sem emlegette fel a hatalom. A bányászsírok azonban ott sorakoztak katonás rendben a település temetőiben, halottak napján lobogó gyertyalángokban a mélység sötét alagútjába lehet látni. A bányát, a többivel együtt bezárták. Azóta a föld alatt szabadon működnek azok a titokzatos energiák, amelyekről az ember azt hihette, hogy ideig-óráig sikerült kordába fogni őket. Az otthon még messze van, de lassan eljutok oda, hogy a felkapaszkodások után a lejtők surrogó csöndje vigyen magával, mint háborgó vízen a hajókat a kedvező széljárás.

(nyár)

Két kulacs víz, némi energiaital porral. Néhány müzli szelet az eléhezés ellen. Keresztül a városon, csöndes utcák, a hármas híd, a régi szénosztályzó, el a szegénységbe süllyedt telepi házak előtt. A múlt század első felében a párhuzamos utcában állt az Edison, ifjúkorom Szabadság mozijának épülete. Ez a Szent János utca volt, üzletek, boltok, a helyi zsidó közösség maga építette zsinagógája.  Mára nincs nyoma semminek, csak a lelkekben bujkáló törékeny tudásnak, amiért súlyos árat fizettünk mindannyian.

Aztán a Kálvária-hegy oldalába simuló, sváb gondossággal rendben tartott elődfalu. Emberrel nem találkozni, mindenki visszahúzódott a hűvösbe. Az emelkedő szótlanságra kényszerít minket is. A felvégen nem csatlakozunk ki a forgalmas főútra, hanem terepkerékpárosok módjára felkapjuk a bicikliket, megmásszunk a töltést, átszerencsétlenkedjünk magunkat az útkorláton, és nekivágunk a szomszéd település irányába.

Pár évtizede jött divatba ideköltözni, az itt élők dicsérik a mikroklímáját. Éppen hogy érintjük a szélső utcákat, fölfagyott, gidres-gödrös bekötő úton vergődünk ismét a főútig, azon átkelve vetjük be magunkat a Vértes rengetegébe. Az erdészet aszfaltozott üzemi útját a gyalogos turisták régóta használják, a kerékpárosok az utóbbi időben léptek át a tűrt kategóriából az elfogadottba. Elkél a napszemüveg, mert az árnyékban is megvéd a nyári hőségben gomolygó rovarfelhőktől, amiket a menetszél a ziháló biciklista elé sodor. Ezért az orron át tanácsos venni a levegőt, ami 25-30 kilométeres tempónál nehezen kivitelezhető.

Nincs kitűzött cél, megyünk bele a vakvilágba, a néhol kanyargós, másutt nyílegyenes, a folyamatos alattomosságú gyengéd emelkedőn. Terebélyes fakoronák alatt táblával jelzett és névtelen ösvények ágaznak szét az erdőben, de mi ragaszkodunk a magunk útjához, amit még ki sem jelöltünk. Kihagyjuk a Mátyás-kúthoz vezető rettenetes szerpentint, profiknak is becsületére válna a feltekerés. Attila természetesen forszírozná, de végül belátja, hogy jobb lesz ezt neki máskor, egyedül megcsinálni.

A második világháborúban komoly harcok folytak ezen a tájékon. A hullámzó frontvonal kereszttel jelölt sírjai elmosódott írásjelek a fák árnyékában. A huszadik kilométer táján elfogy az erdő, nagyobb rét fogad minket. Jobbra kanyarodva érnénk Vérteskozmára. A hetvenes években pesti filmesek, művészek vásárolták meg a romlásukban is szép parasztházakat. Rendbe hozták a húsznál talán nem több portát. A művészek napjainkra elfogytak, eladták a házakat, de megmentették az egyutcás települést, aminek ma már állandó lakosai is vannak, akik erős közösséget alkotnak. Meredek dombon kapaszkodnánk fel a hegyről lezúduló Gesztesig vezető földes-köves autószélességű dűlőútra, de mi maradunk az erdészeti úton.

A pulzusszámot próbára tevő erőfeszítéssel felküzdjük magunkat a fehérvári főútra, ahol Kőhányás-pusztát vesszük célba.  Konokul felfelé visz, amíg sikerül a nagy forgalmú közútról balra elmenekülnünk. Az aszfaltcsík képzeletbeli folytatása az erdőgazdaság üzemi útjának. Azt érzékelem, hogy megváltozott az erdő, nem olyan otthonos, mint a korábbi volt. Egyre erősebben jelentkezik a test fáradtsága, így a fogyó energiákat a lélek kénytelen pótolni. A dombok itt sem maradnak el, minden száguldás után jön felfelé a büntető etap. Az erdő mélyén egy-egy kő, falmaradvány emlékeztet a vértesi végvárakra. A szentkereszti bencés romok közelében tekerünk, de most nem látogatjuk meg a templom morózus őrét.

Ezen a tájon is intenzív bányászat folyt, az ipari múlt pusztuló maradványait lassan visszafoglalja az erdő. A bányafaluból itt is sokemeletes város lett, magányos vasúti szárnyvonal köti össze a miénkkel. Egyébként végállomás. Ide igyekszünk, hogy ötven kilométer kerékpározás után elérjük a menetrendszerű járatot. A vonatot hajszállal lekéssük. A hőség és a megtett táv hirtelen súlyos lesz. Az elhagyott állomás szétmállik az időben. Ülünk az árnyékban, várjuk a következő vonatot, amivel talán elmenekülhetünk.

(tavasz)

Komoly erőfeszítésekkel vágok neki az útnak. Hosszas vacillálás után, hirtelen felindulásból toltam ki a bringát a garázsból. A szél szembe fúj, ami a kerékpárosoknak alapigazság. A meglepetés az, hogy ezen a szakaszon mindig hazafelé kell farkasszemet nézni a széllel. Most nem. Nyeregből súlypontáthelyezésből előredőlni, vádli helyett combból tekerni. Korántsem ilyen tudományos ez, ösztönösen erre törekszik az ember. A patakból kis folyó lett, szélesen, álmosan igyekszik az Öreg-tóhoz. Útközben vadkacsapár tipeg a part túloldalán. Éles kanyarral rátérek a nagyobb horgásztavat kerülő ívre. Két évtizede elvadult víz volt, most partjának kétharmadán a tisztesnél nagyobb faházak sorakoznak. Több a parabolaantenna, mint kevesebb.

Nyílegyenes szakaszon érem el a kempinget. Kimegyek a kerülő biciklisávra, aztán befordulok a tóhoz. Néhányan lézengenek a parton, kutyát sétáltatnak, kisfiú ugrándozik az egyik stégen. A tavasz már ott bujkál a vár elmosódott kontúrjai mögött. A hétvégi házak ablakai még szenderegnek, de némelyik már kíváncsi a világra, mint a nappalra a hosszú távú éjszakai repülés alvásából ébredező utas. Hazafelé tartok, de félúton elkanyarodok Samu faluja felé, onnan vissza a városba a benti bicikli utakra, lámpás kereszteződésekbe. Majdnem tíz kilométert a Paradicsom-kertig, ahol valamikor bolgárkertészek laktak.

Innen kis forgalmú köz- és ipari utakon jutok el a „Szivattyús” és „Salakos” horgászhelyek mellett, az egykor szebb napokat látott, vízbőséggel megáldott, mára a vízutánpótlás hiánya miatt kiszáradt Kacsás-tóig. Erős szálú fűzfa magócok serege lepte el a homokos medret. Még a vízbőség, és a horgászkorszak idején szép csukát fogtam itt. Késő délután érkeztünk biciklivel, a hátsó kosárban izgatott tacskólány várta a vízi vadászatot. Körbesétáltuk a tavat, alkalmas helyen repült a műcsali, a zsinór ökörnyálként lebegett az alkonyati napfényben. A villantó puhán, szaknyelven „hulló falevélként” csobbant a vízben. Az idillt állandó elakadás, zsinórszakadás, szerelés árnyékolta. A pergető csukázás erős jellemnevelő. A szürkület utolsó dobása hozta meg a halat, a megfeszülő bot visszarúgott, és a tacskó vad ugatásba kezdett. Valami ősi zsákmányszerző ösztön öröme járt át mindkettőnket. Azóta eladtam a horgászbotokat, másik két kutya is elhagyott már, de mégis jönnek velem, viszem őket magammal, ahogy az embereket, akikkel „titkos szál” kötött össze életem során.

Az erdő napsütötte sávjában rengeteg medvehagyma zöldell, szedek egy csokorra valót. Vigasztaló az illatuk. A külső ipari úton behúzott nyakkal kaptatok fel, mert nagy sebességgel előznek az autók. Sokan használják városkerülőnek a hajdani bányacég vezetőjéről elnevezett ipari utat. A régi kórház romos épületeit magam mögött hagytam, a színház előtti lejtőn próbálgatom a nagy fokozatú váltóállást. A sváb előtelepülés házai után jönnek az újvárosi szovjet mintára épült monumentális házgyári tízemeletesek. Elfordulhatnék hazafelé, de inkább tekerek a ma már látott szomszéd faluig, ahonnan visszahajthatok az Által-ér melléki bicikliútra, hogy meglegyen a képzeletben megrajzolt útvonalhurok. Ezen a szakaszon az ellenszél és a pökhendien megválasztott túlzott sebesség sokat kivesz belőlem. A nap búcsúzni kezd a tájtól. Hűvös a levegő, a kiskertekből erősödik a kesernyés füstszag. Viszem a friss medvehagymát a vacsorához. Egyedül, szemben a távolsággal. Besötétedett, lámpám fényköre halvány foltként imbolyog az aszfalton. Elvezet hazáig, ahol várnak rám.

BRINGANAPLÓ FOLYAMKILOMÉTEREK

A kitárt szárnyú ablakból látni a linzi nitrogén-előállító gyár tornyait. A lángok áldozati tűzként szöknek fel az esti égboltra. A hőség éjszakára sem csökken. A fából készült falak ontják magukból a forróságot. A Dunához közeli Steyregg moteljében minden természetes anyagból készült. Közel száztíz kilométert tekertünk le egy nap alatt. Most összeszorított fogakkal és kényszerű nyújtógyakorlatokkal küzdök az izomgörcsökkel. A trikó és nadrág kimosva szárad a ruhafogason. Turkálok a bringa csomagtartójáról lecsatolt táskákban. Nem találom a holnapi váltóruhát. Egyetlen mozdulattal kiborítok mindent a padlóra. Ezzel megszűnik az otthon összeállított lista, mit hol találok a rekeszekben. Biciklis barátom a szomszéd szobában alszik. Én az ágyon fekve bámulok ki a sötétbe. A távoli lidérces lángnyelvek álomba ringatnak.

Kintről kopogó léptek az utcaköveken. A gázlámpák alatt megtermett alak imbolyog. Komor pofaszakállas arcát nem ismerem. Befordul az első kapualjba. Kis idő múlva az egyik harmadik emeleti ablakfüggöny mögött világosság támad. A férfi lúdtollat hegyez a hatalmas íróasztalnál. A dolgozószobában biedermeier bútorok. A szekrények a házigazdához hasonlóan zömökök, nagy testűek. A sima homlokzat alatti párkányukon szétszórt ételmaradék. A padlón sorakozó borospalackok viszont katonás rendben várják a másnapi takarítást. A sokfiókos sifonér mellett ülő Adalbert Stifter komoran mered a papírra. A sorok szaporodásával arcvonásai egyre lágyabbak lesznek. Az ifjúság saját korlátlanságát és a jövő végtelenségét látja a költészetben, ez pedig eltakarja a fogyatékosságokat, és pótolja a hiányt. Azt költi bele a műalkotásba, amit saját szívében él át. Ezért jelentősen különböző művek egyformán képesek magukkal ragadni az ifjúságot, s hogy fiatalon a legvégső nagyság termékeit sem tudjuk megérteni, ha azok nem az ifjúság virágzásának tükröződései.

A kerékpáros túra után évek múlva találkozom a szöveggel. A leeresztett redőnyű nappaliban a ventilátor óvatos örvényébe merülök. Kinn kitartó kánikula tombol. Szentkuthy Miklós Frivolitások és hitvallások című vaskos önéletrajzi könyve a kezemben. Komótosan haladok a mondatfolyamok áradásával. Néha fennakadok a számomra ismeretlen zátonyokon. Ezek egyike a Der Nachsommer, amit Halász Gábor ajánlott a betűre örökké éhes Prae szerzőjének. Németül olvasták, magyar fordítás majd csak a harmadik évezred tizenegyedik évében készül el. Nyárutó, mint a nagy kaland indulásakor. A súlyos biciklis táskákkal terhelt gépeket hajnalban taszigáljuk fel a nemzetközi gyorsvonatra. A cél a Donauradweg-Passau bis Wien – Rajka útvonal teljesítése.

A Westbahnhofra érkezik a szerelvény. A zürichi gyorssal tovább Welsbe, ott újabb átszállás Passauba. Magyarországon nem vásárolható osztrák biciklijegy. A vasúti pénztárnál most fogyott el. Toporgunk a kerékpárokkal a peronon. A tandemmel érkező magyar ifjú pár nőtagja németül győzködi a vasutast. Ha lekésik a svájci csatlakozást, csak két nap múlva lesz vonatuk a franciaországi Carcassonne-ba. A poggyászkocsis rezzenéstelenül ismételgeti: ha marad hely. A hosszú hajú lány arcán némán folynak a könnyek. A barátja felhős kedvvel támaszkodik a tandemre. Hirtelen messzire kerül tőlük Európa legszebb középkori vára, amit a frankok a 12. században építettek. Szent Lajos és Merész Fülöp erősítette meg bevehetetlen erőddé. Szép Fülöp idején a harcokban megrongálódott román templomot gótikus katedrálissá építették át. A településről az Aude folyó boltíves hídja vezet a vár kapujáig.

A Dreiflüssestadt egyszerűen szép. Az Ilz folyón kajakosok edzenek az alagút után, mielőtt torkolata elérné a Dunát. Az Inn hiába bővebb áradású, mégis a Duna viszi tovább a vizét. Szállásunk nyitott ablakán beáramlik a folyó hűvös légáramlata. Mégis éberen alszunk. A jochsteini vízerőműig a bajor erdő természetvédelmi területén nyomjuk a pedált. A műszaki létesítmény a bánhidai erőmű régi gépházára emlékeztet. Kerámiakockás padozatba süllyesztett, színesre festett turbinák, az alsó szinten szivattyúk, tolózárak, fenn a nyugodt és izgága mutatók a műszerfalban. Apámon tiszta, fakókék munkásruha, jókedvűen nevet rám. A kezében gyapotcsomóval az olajfoltokat törölgeti. Nyaralni visz minket az üzemudvarról a kisbusz. Anyám vajas kenyeret csomagolt tízóraira, a két karéj között vékonyra szelt zöldpaprikával. Sátorban fogunk aludni a gyári üdülő kertjében. Még soha nem láttam a Balatont. Az erőmű hűtőtavában fürdünk nyaranta, amit mindenki Centrálénak hív. Nyugati csücskében zsilipeken zubog át a felesleges víz, ezzel táplálja a Dunáig kanyargó patakot. Most évtizedekkel később a folyam felső szakaszán újra olyan izgatott szabadságot érzek, mint a gyerekkori nyaraláskor.

A hegyek közé szorított keskeny folyóvölgyet az aschachi vízi erőmű zárja, innen kiszélesedik a Duna. Már a kilométerek és a kormányra rögzített sebességmérő rabjai vagyunk. Az enyhe ellenszélben szótlanul tekerjük a pedálokat. Az ottensheimi vízi erőmű gátján kelünk át a túlsó partra. A felduzzasztott folyam a betonmonstrum gyomrában óriási robajjal pörgeti a turbinalapátokat. A zsilipkamrák riasztó mélységei üresen ásítanak. A túlsó oldalon a mesterségesen kialakított holtágban evezőspálya. A nagy melegben mozdulatlan víztükröt két-három kajak karcolja. A naplementével érjük el Linzet. Elgyötörten pedálozunk Steyregg moteljéig.

A bicikliút rövid szárazföldi kitérő után Mauthausennél tér vissza a Dunához. Az épületek a középkorból eredő múltat idézik. Az üzletekben és kávéházakban hétköznapi forgalom. A nyári verőfényben nem létező sötét felhőként mégis ránk vetül a hajdani megsemmisítő tábor árnyéka. Az embertelenség korának legkisebb lágerét kényszerítették az itt élőkre. Mit jelent ez a szó, hogy legkisebb? Szabad-e kimondani ott, ahol százezernél több embernek vették el az életét. „Abból, amit azután elmondtak, lényegében annyit vettem ki, hogy ’a gyászhír valódiságában, sajnos, nem kételkedhetünk’, mivel ez ’volt bajtársak tanúságán alapszik’, akik szerint apám ’rövid szenvedés után hunyt el’, egy ’németországi táborban’, amely azonban tulajdonképp ausztriai területen fekszik, no… hogy is hívják… ejnye, s mondtam: – Mauthausen –Mauthausen! – örvendtek meg arra, majd komorodtak el ismét: – Igen, úgy van.” – Kertész Imre írja ezt a Sorstalanságban.

A táskákat lepakoljuk a csomagtartóról. A legkisebb fogaskerékre váltunk a biciklin. Kiakasztjuk a fékpofákat, kinyitjuk a villánál a gyorszárat. Kicsit hátra húzzuk a váltót, így a bicikliláncot könnyen leszedjük. Kezeink reménytelenül olajosak lesznek. Kicsúsztatjuk a kereket a vázból. Az egyik gumileszedőt becsúsztatjuk a felni és a külső gumi pereme közé. A másik gumileszedővel kis lépésekben átemeljük a gumi peremét a felni oldalán. Egy idő után könnyedén végig tudjuk húzni körbe a szerszámot. Jön a következő perem is, ugyanebben az irányban. A külsőt kívül-belül átnézzük, a régi helyett jöhet az új belső. Fújjunk bele egy kis levegőt, hogy legyen tartása. Beillesztjük a külsőbe, majd a szelepnél kezdve helyére pattintjuk. Visszaállítjuk az eredeti állapotot. Az otthon gyakorolt limitidőn belül vagyunk. Tekerünk tovább.

Az ipartelepek elhagyott útjain közelítünk a melki apátsághoz. A túránk során látott legnagyobb látszó vízi erőmű zárja le a láthatárt. Közben elborul az ég. Sötét viharfelhők követnek minket. Menekülünk a nyári zivatar elől. Fedél alá kell húzódnunk minél előbb. Nem találunk szállást. Irány a híd, a másik parton kell szerencsét próbálnunk. A meredek szerpentinen három emelet magasba toljuk a bringákat. Megérkezik a vihar előszele. A legnagyobb váltó áttételekkel teperünk, alattunk irdatlan mélység. Az erősödő széllökésekben kódorgunk Emersdorf kihalt utcáin. Végre találunk kiadó szobát az egyik házban. A tárolóba tesszük a kerékpárokat. A csomagokkal föltrappolunk az emeletre. Ekkor szakad le az ég. Izzadtan, porosan hátra vágjuk magunkat az ágyon. Megkönnyebbülten hallgatjuk a szemközti istállóból a tehenek ijedt bőgését.

Másnap ismét váratlanul érkező zivatarfelhők noszogatnak az úton. Gyorsan érünk Krems-be. Elővigyázatosságból menedéket keresünk a városkapu boltíve alatt. Közel egy órát várakozunk, hogy elálljon a nyári zivatar. A Steiner Tor szűk átjárójából mintha kamerán keresztül néznénk az esőverte, üres korzót. A megemelt híd után hurokkanyar fordít minket Tulln felé. A Duna gátján haladunk az altenvörthi vízi erőműig. A legnagyobb teljesítményű ilyen osztrák létesítmény. A Duna medrét is átrendezték az építésekor. Miközben morfondírozunk a vízi erőművek hasznáról, káros környezeti hatásairól, elérjük a zwentendorfi atomerőművet. Népszavazás akadályozta meg az üzembe helyezést. A hetvenes években 5,2 milliárd schillingbe került a beruházás. A száztíz méter magas kémény így lett a sikeres tiltakozás felkiáltójele. Az ellenzők az elhasznált nukleáris fűtőanyag elhelyezésének megoldatlanságára hívták fel a figyelmet. A kész erőművet a tulajdonos cégek csendesen leszerelték. A reaktor alkatrészeit az azonos tervek alapján épült németországi erőművekbe építették. Az alsó-ausztriai energiaszolgáltató vállalat a kétezres évek közepén vásárolta meg az erőművet. Ezer napelemet helyeztek el az udvaron és az épületek homlokzatán. Elkezdődött a környezetbarát energia betáplálása az osztrák elektromos hálózatba.

Tulln-ban a Marcus Aurelius téri középiskolai kollégium tornaöltöző szagú szobájában hajtjuk álomra fejünket. Megérkezéskor a bicikliket az udvaron lemezekből összecsavarozott ideiglenes raktárba toljuk. Szívet melengető látvány az ott sorakozó százötven-kétszáz színes, jobbnál jobb kerékpár. A Duna-parton megnézzük a Nibelung-kutat. A feliratból kisilabizáljuk, hogy köze van Attila hun fejedelemhez. Sötétben ballagunk a kihalt utcákon. Előttünk az ifjú Egon Schiele árnyéka imbolyog. A tévék kékes fényei villognak a redőnyök mögül. A biciklisták kimerülten szuszognak a diákszállás emeletes ágyain. Nem hallják, ahogy az európai keresztény seregek átkelnek a folyón, hogy felszabadítsák a török ostrom alól Bécset. A kéttornyú templom anyakönyvét az 1683-as évszámnál hajtja ki a plébános.

Hűvös a reggel, amikor rákanyarodunk a bécsi kerékpárútra. A Duna egy újabb vízi erőmű miatt szinte tóhoz hasonlít. A greifensteini házak fölött a küzdelmes történelmi idők jelképe a vár. Klosterneuburgnál már célegyenesben vagyunk.  Az Ágoston-rendi apátság Mátyás király idején magyar kézen is volt. A bécsi külső kerületek utcáin kékre festett biciklisávok védenek minket az autósoktól. Telepek, raktárak, kikötők váltják egymást. Vasúti vágányok fölött kelünk át, magabiztos olaszok szélárnyékában érünk be a Duna-csatorna melletti Uránia csillagvizsgálóig. Nem követjük őket a Ringre, így nem látjuk a Klimt múzeumot sem. Klimt nemcsak a szecesszió nagymestere, de Egon Schiele atyai jó barátja is volt. Nagy nehezen kijutunk a Práterhez. A büfés hölgy szlováknak néz bennünket. Kalandos ösvények vezetnek a szélesebb aszfaltozott útra. A bécsiek itt bicikliznek, görkorcsolyáznak, futnak és sétáltatják a kutyáikat. Szűk szerpentinen jutunk fel a Duna-híd alá függesztett kerékpáros hídra. Szinte a levegőbe lógva tekerünk át a túlsó partra. Fejünk felett dübörög a zsúfolt közúti forgalom.

A Bad Deutsch-Altenburg-i szürreális szálláson csak mi vagyunk vendégek. Jóval éjfél után kopogó menetelést hallok. Találgatás közben visszazuhanok az álomba. A hainburgi hídon nyomom a pedált. A vízi erőművek miatti folyamszabályozás eredményeként kisebb felhőkarcoló magasságából nézek a mélybe. Az acél és feszített vasbeton építmény végtelen hosszúságúnak tűnik. A nyílegyes bicikliút korlátja csípőmagasságban van. A másik felén erős fémháló zárja el az átjárást a közúti forgalomba. Egyre jobban elhatalmasodik az érzés, hogy soha nem érek át a túloldalra. A magaslaton lévő hainburgi vár és a szürke betonút között ugrál a tekintetem. Izzadtan ébredek. A szobában az esti rendetlenség. Szerteszét a ruhák, kulacsok, csokoládék, trikók. Még tart az éjszaka.

A sötétben lovak patái csattognak. A közeli lovasság táborához igyekezhet a kései járőr a kihalt korzón. Közömbös arccal kerülgetik a nagyméretű cserepekben kihelyezett virágzó leandereket. A lovasok az itt állomásozó Apollinaris légió castruma mellett kaptak helyet. A Classis Flavia Pannonica dunai flotta első hajóraja az előző napon kötött ki a folyóparton. A katonai tábortól nyugatra felépült városban nyugalom honol. A hegytetőn Jupiter-szentély. A Borostyánút-menti településen császárkonferenciát is tartanak. Az uralkodók megegyeznek a birodalom négyfelé osztásáról. Még nem láthatják a negyedik századi barbár hadakat. Támadásaik döntik romlásba felső Pannónia fővárosát. Sokáig csak azok találkoznak Carnuntum nevével, akik kézbe veszik Marcus Aurelius Elmélkedéseit. Második könyvét itt jegyezte fel a germán háborúk idején.

Gondold meg, mióta tétovázol már, hányszor kaptál az istenektől haladékot, s nem használod ki! Egyszer már rá kell eszmélned, hogy milyen az a világrend, amelynek része, vagy milyen az a világot kormányzó elv, amelynek kisugárzása vagy, s hogy kimért az időd, és ha kedélyed derítésére nem használod fel, elszalad, s nincs több lehetőség. Minden órában szigorúan tedd fel, hogy mindenkori ügyeidben római és férfi módjára pontosságra törekvő, mesterkéletlen méltósággal jársz el, s hogy minden más elfogultságtól megszabadítod magad. Ezt eléred, ha minden tettedet úgy intézed, mintha az volna az életben az utolsó: minden léhaság, józan megfontolástól elvonatkozott szenvedélyesség, képmutatás, önzés, sors elleni zúgolódás nélkül. Látod-e, milyen kevés kell ahhoz, hogy boldog, szinte az istenekéhez méltó életet élhessünk! Mert aki ezt betartja, attól az istenek sem kívánnak többet. Hánynak-vetnek a külső események? Találj már rá időt, hogy valami jót tanulj, s szüntesd be az ide-oda kapkodást. De vigyázz, nehogy valami más tévelygésbe bonyolódj! Mert balgák azok, kik sürögve-forogva belefáradnak az életbe, s nincs határozott céljuk, ami felé minden törekvésüket és egész eszmevilágukat irányítanák.

Keservesen tapasztaljuk meg, hogy kiváló helyre telepítették a környezetbarát energiát termelő szélerőműveket. A borult égbolt alatt éles ellenszélben igyekszünk előre. A kihalt táj keskeny betonútjának párhuzamosa elvész a távolban. A síkságon a szélkerekek suhogása erősíti fel a csöndet. Két magányos biciklis éri el Németjárfalut, Deutsch Jahrndorfot, Nemecké Jarovcét a magyar–osztrák–szlovák hármas határon. A nyeregből egy pillantást vetünk az elhagyott osztrák határőr laktanyára. A dupla szögesdrótkerítés, a taposóaknák, az elektronikus jelzőrendszer helyén kukoricaföldek. A földúton szembejövő második traktor már magyar rendszámú. Felkapaszkodunk az autópálya felett átívelő hídra. Csepergő esőben Rajka utcáin. Az öt nap alatt 450 kilométert tettünk meg. Betoljuk a bicikliket a vasútállomásra. Várjuk a vonatot.

SCOTT KAPITÁNY AKTATÁSKÁJA

A kecskéket és a juhokat kiengedték az akolból. Leszegett fejjel legelnek. A lakópark határában megnyugtató a nyáj jelenléte. A magasból nézem vándorlásukat. A reggeli "megszólítás ábrándja". Lassan, nyugodtan, hangosan. Nem számít hova jutok vele. A csecsemőt is ölbe veszed, eteted, tisztába teszed, rakod a kiságyba, de mindez önmagában kevés. Folyamatosan beszélned kell hozzá, akkor is, ha nincs válasz. Később ettől lesz jelentősége hallgatásodnak. Tibeti jóga az ablakkal szemben. A mozgás szótagjai. Fokozatosan mulasztják el az éjszaka fájdalmait. Közben elhalványulnak a templom színei. Kitartó, szürke felhők futnak felette.

„Jézus arra oktatja tanítványait, hogy könnyű teherrel utazzanak -, micsoda ellentét a mai utazók szokásaival szemben! Nem foglalkozik a csomagok súlyhatárával, hanem kéri tőlünk, hogy nézzük meg a szívünket, mennyire vagyunk szabadok. Engem vajon mennyire határoz meg a csomagom? Meg tudok-e pihenni valós önmagamban, és el tudom-e engedni azt, amit nem számít? Elképzelem aggályaimat a repülőtéri csomagkiadó körforgásában; újra és újra feltűnnek-, mi történik, ha nem veszem fel őket?”

Régimódi gyóntatószék. A padban azon gondolkozom, miért feszélyezne, ha face to face kéne színt vallani, beszélni. A bűnök is szemtől szembe történnek. Az evangélium Márk passiója. Az utcán rövid időre kisüt a nap, aztán újra elborul. Emlékeimben Gyöngyössy Imre Virágvasárnapjában színesen virágzik a barackfa, de ez nem történhetett meg, a film fekete-fehér.

A napsütésben is hűvös a levegő. Délelőtt tíztől délután fél hétig dolgozunk a szőlőben. Szemben a másik hegyen több hektáros szőlőültetvények. A metszés általában két napig tart, most egy alatt rendbe tesszük a félhektáros gyalogtőkéket. Este maréknyi direkt termő szőlővesszőt viszek hajdani barátomnak. Csengetek a kertkapunál. Óvatosan nyílik a verandaajtó. A kerítésen keresztül adom át a vesszőket. Gyermekkorom utolsó megmaradt íze a delevári szőlő, mondja fázósan.

Az éj szelíd trónját távoli katonai helyőrségben olvasom. Sokáig azt gondolom, Szinnai Tivadar fordította. Barátja révén, akinek a nagybátyja volt, az én legjobb barátom örököli meg Szinnai viseletes aktatáskáját. Szinnai rengeteget fordított, például Cooper a könyveket, de Fitzgeraldot nem. Ez csalódás nekem, mert úgy érzem neve különös zenéje illik a címhez, ami Keats versből ered:” ím itt vagyok! - ül már az éj szelíd/ trónján a szűz Hold s dús csillagcsokor/ tündéri rajban körbefürtözé,/ de e mély árnyba itt/ az égről halk fényt csak a szél sodor/ mohás útvesztők s vak zöld lomb közé.” Tóth Árpád. Szinnai ezerkilencszáznegyvenötben Sötét ablakok címmel írt dokumentumregényt. Dicsérték többen, de nem adták ki újra. Az éj szelíd trónjának fordítását Osztovits Levente jegyzi.

Folyóirat lapszámbemutatón ifjabb korom barátjával diskurálok. Akkoriban majd minden nap a kisvárosi önkiszolgáló étteremben ettük a menüebédet. A délutáni szemerkélő esőben átmásztunk a teniszpálya magas kerítésén, hogy játszani tudjunk. A gondnok már régen hazament. Józanul azt gondolta, ilyen időben nem lehet játék. Mi persze a döntő szettig ütöttük az alig felpattanó, vizes labdákat.

Meghalt Dömölky János filmrendező, több Ottlik Géza írást vitt vászonra. Mozisként a Honvéd utcában havonta három napig filmeket néztem. Éppen kiszédültem a vetítőből, amikor a közelben belefutottam egy forgatásba. Több részes tv-filmet készített Sinkó Ervin regényéből. Az utcasarkon harmincas évekbeli egyenruhás rendőr. A korabeli hirdetőoszlop mögé bújtam. A kamera fhartsínen kísért két fiatal, hosszúkabátos, kalapos férfit. Egyikük népszerű színész lett később. A rendező a fhartkocsin ült az operatőr mellett. A káoszban maga volt a nyugalom.

Két év múlva filmművészeti főiskola felvételi bizottsága előtt Wolfgang Borchertről beszélgetünk egymással, vagy inkább ő kérdez. Ha már szóba hoztam a fiatalon elhunyt német írót. Nem tudom, hogy Az ajtón kívülből Balassa Sándor operát írt, ráadásul, amit ő rendezett. A háromszázból tíz embert vesznek fel. Egyikük sem lesz ismert filmes. Így is úgyis közéjük tartozom. Kedves levélből: „az számít, ami ’odabenn’ van”.

Ottlik „Az alkotás cselekedet… Szakadatlan éberség, állandó szenvedélyes jelenlét… Az írónak, azt látjuk, gyakran sokféle tehetsége van, melyeken tündöklő közönnyel lép keresztül egyetlen kedvéért, ahogyan a sokféle lehetséges cselekedet közül a legveszélyesebb mellett dönt. Ez a választása is tett. És tett a tétovázás nélküli mozdulat, mellyel anyagához és eszközéhez nyúl.” A Buda az Új szeptember a haranglábnál fejezetének elejéből Robert Scott naplójának utolsó mondata a fagyhalál előtt: "Úgy lehet kár, de azt hiszem, nem tudok többet írni."

TREKKING

Felmerülhet a kétely, hogy miként rakhatjuk ki a valóság mozaikjait

A NÉMASÁG TEREI

A Tatabányai Múzeum oszlopokkal tagolt üres terének padlóján Stációk egytől ötig címmel, Lois Viktor legújabb szobrai hevernek Mozdulatlanok és mozdíthatók. A fából faragott figurák mosógépdobokból készült őrlőgépek foglyai. Egy tenyérnyi gomb megnyomásával kiderülhetne az igazság, de még nem jött el a „beavatkozás bátorságának” ideje. Lois meghatározása szerint a művek hétköznapi élethelyzeteket ábrázolnak.

„A pirosra festett gépi szerkezet a kihívást, míg a fából faragott alak az organikus emberi testet szimbolizálja. Egy központi kapcsoló indítja el a szobrok rezdülésszerű megmozdulását, ami a megalázás történetének origója” Lois szerint. Többször és nyomatékosan felhívja a figyelmet arra, hogy a folyamat beindítása a látogató döntésén múlik. „Felelőtlenül nem lehet visszavonhatatlan történeteket elindítani”.

Lois az 1970-es évek közepén-végén fából készült szobrokkal kezdte a pályát, amely aztán fémobjektekben, megszólaltatható hangszerszobrokban teljesedett ki, és lett sikeres. Korai alkotói korszakában fotókat, filmeket készített, performance-i is ismertek voltak. Ekkoriban házuk nyári konyhájában működtette a „Bánhidai Beteg Szamár” galériát. A fém alkatrészekből összeállított ironikus bútor, és erőgép sorozata után az igazi művészi áttörést a hangszerszobrok hozták meg számára. Ezek válogatása képviselte Magyarországot az 1993-as Velencei Biennálén. Köztük például a facsavaróhárfa, basszusradiátor és a hűtőborda-xilofon. Munkásságáért ekkor kapta meg a Munkácsy-díjat. Három év múlva ez a bővített kollekció került a Tatabányai Múzeum Ipari Skanzenjébe, az egykori XV/b akna bányászfürdőjének helyén megnyílt Hangfürdőbe.

Lois Viktor társakat talált saját készítésű hangszerszobrainak megszólaltatására. Ennek a törekvésnek eredménye a máig esetenként fellépő Tundravoice. A zenekar a kilencvenes években volt igazán aktív, az alternatív fesztiválok, események gyakori szereplője. Kedvelőik az őszinte megszólalásukat szeretik. A tundra monoton, sejtelmes, a sötétségen mégis áttörő hajnalának messzire hullámzó hangját fedezik fel zenéjükben. Az ősi népi és a minimal zene motívumai alkotnak sajátos, eredeti hangzást.

Lois rátalált a fa és fém közös felhasználására. Ennek első manifesztuma a budapesti Neon Galériában 2012-ben bemutatott két műalkotás volt, melyek most a tatabányai újabb hárommal alkotnak tematikus együttest. Ez csak a jelenlegi állapotot tükrözi, mert az alkotássorozat új darabokkal gyarapodik majd, de a művész elképzelései szerint a régieket és újakat csak együtt lehet kiállítani a jövőben is. „Korszakváltáshoz érkeztem, amely nem csupán a felhasznált anyagok, hanem az alkotások mondanivalójában is tetten érhető. a közvetlen emberi kapcsolatokra szeretnék fókuszálni”. Hosszas hezitálás után valaki rátenyerel a műveket mozgató kapcsolóra. Valóban leheletnyit mozdulnak a fém alkatrészek a fából faragott emberi testeken, de a zörejek a kétségbeesésig kitágítják a bekövetkező némaság terét. Halom forgácsig, sérült testekig, egészen a megfakult lélekig.

A SZEMBENÉZÉS BÁTORSÁGA

Szembenézni a létezés legnagyobb kihívásával. Keresni a feleletet, akkor is és úgyis, ha lehetetlen. Ez nem adhat felmentést. Egyébként meg kötelező. Mondhatni, ezért ír (a költő). Hiába minden halogatás, „az ember végül homokos, szomorú, vizes síkra ér”. Kilenc éve lesz, hogy a Szépművészeti Múzeum alagsori kiállítótermébe keveredtem. A falakon Janet Brooks Gerloff képei József Attila verseire rezonáltak. (A „vers és a festmény" négykezeséből született meg „a kopogtatás nélkül” című megrendítő tárlat.)

Más árnyalatokkal, de hasonló a világa Wehner Tibor - Kovács Péter halál-versek halál-rajzok című kötetének. Eltérő érzékenységekkel, (majdnem) azonos válaszokkal. Ha Wehner korábbi (irodalmi) szövegeivel vetjük össze a prózaverseket, nem okozhat meglepetést nyers őszinteségük. A szerző (komoly) erénye eddig is a kendőzetlen (a mondatok textúrájában konkrétan tetten érthető) nyíltság volt, s ehhez mindig társult az a fajta (ön) ironikus látásmód, amely a levegőbe emelte a műveket. Most sincs másként. A „pontos sebészeti látlelet”-ben írja, „bemosakszom a halálhoz”, felütés máshonnan: „meghalni gyáva/ ezért bátran él tovább”. Újabb, a lényeget megragadó epigramma „közeleg feléd a halál/ vagy a halál felé közeledsz/ egyremegy”.

A szikrázó keménységű rövid sorokat erős sodrású prózaversek váltogatják a kötetben, groteszk élethelyzetekre épülő monológok. Mindazon sajátos jegyekkel, melyek Wehner írásait korábban is jellemezték. Ezek egyike, az eddigi életműben jól megfigyelhető, könyörtelen „látlelet” felvétele. A terápia írónak és olvasónak maga a mű, amely megszületik. A szerző (még) megőrizte „kibeszélési képességét”, nem enged a kísértésnek: „könnyű így megvonni azt a konzekvenciát, hogy talán az elhallgatás, a hallgatás az egyetlen, amit nem vehetnek el tőlünk”. Úgy látja, hogy egyetlen lehetőség - ”a semmibe foszló, artikulátlan üvöltés”. Citáljuk ide (helyén valón/ helytelenül) Ginsberget. Vannak élethelyzetek, az utolsó másodperc éteri csöndje (a halál metamorfózisa), az egzisztenciális lét hangos magánya (metropolis), amikor csak az üvöltés lehet a gyógyszer, (de a megváltást nem hozhatja el).

(Kiragadott. részlet): „a postáskisasszony halála (ön nyert)” című opuszában elhangzó életbiztosítási ajánlatra a versbeli válasz: ”engem kizárólag a halálbiztosítási kötvények érdekelnek”….”az életbiztosítási kötvénnyel/ elhalálozásom esetén szart se kezdhetek kész átverés az egész/ viszont a halálbiztosítási kötvény egy életen át kamatozik és így/ a halál pillanatában megüthetem a főnyereményt”.  Újabb példa a Wehner univerzumból arra, miként lehet valós élethelyzet ábrázolást abszurditásig fokozni: „láttam hogy a kisasszony kissé elmerevedett és végleg lehunyta a szemét/ és a következő kuncsaft minden próbálkozása hiábavaló volt/ az üvegfalba vágott szűk kerek beszélőnyíláson át/lehetetlen volt a szájon át megkísérelt/ újraélesztés”.

A próza- és drámaíró Wehner költészetét tematikájában rokoníthatjuk magyar pályatársakkal. A tavaly elhunyt Viola József markáns első kötete, a Kutyaszorító jut eszembe, de napjainkból Sajó László költeményeit sem hagyhatom említés nélkül. A világirodalomból (a halállal közvetlen párbeszédet folytató költők sorából) Gottfried Benn tabudöntögető költészete merül fel, híres-hírhedt versével, a „Férj és feleség átmegy a rákbarakkon”.

Miként ők sem, Wehner sem kíméli olvasóját. Megosztja vele minden szorongását: „a kérdés tehát az hogy mit hagy/ az ember maga után/ főként persze szennyet és mocskot sarat és váladékot”. Kedvezményes (irodalmi) utazást kínál a proszektúrán, ahol az alkalmi turistát megcsapja a tároló szekrények hidege, elvakítja a márványasztalok erős fényű lámpája, de tudja (él), kezében a hazautazásra szóló jegy.

A versszövegek monodrámájában, az ember biológiai létezésének elfogadhatatlan utolsó mozzanatának, a halálnak vigasztalan körbeírása nehezen lenne elviselhető a már említett (ön) ironikus szerzői szemlélet nélkül. Ennek eredménye azonban nem (önfeledt) nevetés, hanem (önkínzó) röhögés. A materiális leírásoknak nincs ellentételezése, a verssorok látszólag részvétlenek (menekülésre biztatnak). A lelket felszabadító kemény kimondás hideg élessége önmagában riasztónak ható gyógymód. A bátrabb (kitartóbb) olvasó azonban megtapasztalhatja, Wehner halálnaplójával pozíciót próbál nyerni, mint Antonius Block (a sakktáblán) A hetedik pecsétben.

A szerző legkínzóbb kérdése: „na most már feldobom a talpam/ vagy ha nem akkor végleg betiltom magam/…..aztán mindent befon a kíméletlen felejtés/ én is elfelejtem magam/ isteni állapot légüres tér a semmibe vesző szavak/ a szöveg észrevétlen elenyészése”.  A lét és idő heideggeri megközelítése sejlik föl a versekben és a műveket kísérő rajzokban. A jelenvaló lét és az idő előrehaladásával (határozottabb kontúrokkal) kirajzolódó halál előrevetített árnyéka készteti őszinte szembenézésre az alkotókat.

A Kondor Béla örökséget (is) folytató grafikusművész, Kovács Péter a kortárs magyar képzőművészet egyik meghatározó alakja. Munkásságának elhanyagolhatatlan része a könyvillusztráció. A korábbi évek jelentős vállalkozása az életmű e szegmensében a Zalán Tiborral való együttműködés volt, ennek különösen kiemelkedő kötete Zalán Fáradt kadenciák-ja, ahol a versek és rajzok egyneművé lényegültek. Miként a Wehner - művekkel való rajzos fúzióban, annak a korábbi megállapításnak a felidézésével, mely szerint (ebben az esetben) érdesebben érezni a rilkei „erősebb lét” közelségét. A látszólag szabadon futó vonalak időtlensége mögött fölsejlik a testet tartó váz egy-egy csontdarabja, a földből véletlenül kifordult koponyák üreges tekintete. A kimondhatatlannal és az ábrázolhatatlannal való küszködés kiemeli az esendő lelket, az így kívülről szemlélheti romlékony testi otthonát. Kovács Péter zaklatott, sűrített grafitvonalai, árnyalatai, fölsejlő formái önálló alkotások (a könyvlapokon is). A rajzok dinamizmusa, elsöprő lendülete a versekkel szimbiózisban új dimenziókat nyit meg. A szerzők közös könyvének újdonsága nem csak a halál tabujának föloldozására tett kísérlet. A kötet egyfajta közös alkotói performance (dokumentuma).

A (vers)szövegben: „…az igazság az hogy a lelkeknek az évezredek óta fennálló/ és állandósulni látszó torlódások miatt hosszú-hosszú/ kilátástalan várakozás a sorsuk…” A „várakozó listán a lelkek szekrényében” a folytatásban is a groteszk alapmetafora részletező leírásával húzza be végzetesnek tűnő örvényébe olvasóját, „és ezek a hangok és zörejek soha nem ülnek el” mert - ”rosszkedvében morog az Isten”.  Ez a megközelítés a wehneri próza- és drámavilág világszemléletének pontos lírai leképezése. A szerzőre jellemező abszurd és sziporkázó nyelvi lelemények fanyar füstöt hagynak maguk után. A groteszk sorok mélyebb rétegeiben azonban (kellő empátiával) felfedezhetjük a lírai én fájdalmas vallomását a halálról. Ha letesszük kezünkből a könyvet, a rekedt üvöltés utáni visszhangos csendben, tisztán hallhatjuk a kérdést, ami mindannyiunk lelkében "hangtalan vacog".

Ebben a kontextusban érthetőbb, hogy a kiváló epikus Wehner Tibor miért a lírát találta érvényesnek saját halálfugájának megalkotására. Úgy tűnik, önazonosan leszállni az őszintéség bugyraiba versben könnyebben lehet. Mielőtt eldobnánk retúrjegyünk, érdemes megfordítani, hátoldalán apró betűkkel olvashatjuk ”(biztos halál) olyannyira elfelejtenek, hogy meg sem kell halnod”. Egyébként „ohne anzuklopfen”.

A JÓVÁTÉTEL REGÉNYE

Györe Balázs követi fogadott mestere, Ottlik Géza útmutatását: a regény a hallgatás szövetéből készül, nem a beszéd fonalából. Művei igazolják saját helyzetének megítélését, ahogy mondja, kétségbeesésében fordul az íráshoz, mint egyetlen kapaszkodóhoz. Prózája többségében tragikus élethelyzetek feldolgozására épül. A krízisek kezelésére tett kísérletek irodalmi élményként adnak kérdéseket megőrző terápiákat. Legújabb regényében sincs másként, a Halálom után eltüzelni!-ben az életesemények dokumentumszerű leképezésével édesanyja alakját idézi meg, könyörtelen őszinteséggel vizsgálja hozzá való viszonyát. A szerző elmondása szerint „Kerouac hangsúlyozottan van jelen, idézetekkel is, nemcsak ebben, hanem más könyveimben is. Nagyon korán megragadott a vallomásos, őszinte prózája: ő sem talált ki semmit. Nem kérdezte soha: mi történne, HA? A valóság, a folyamatosan keletkező valóság szinte vallásos tisztelete jellemezte.” Györe évtizedek óta ezzel a látásmóddal ír, ennek eredménye, hogy regényeit e sajátosság okán akár egyetlen életkronológiai szálra is felfűzhetjük.

A Halálom után eltüzelni! fölfogható az apatörténetek (Halottak apja, Apám barátja) harmadik darabjának, vagyis nem csak az írói életmű folyamatosságában köthető hozzájuk. A szülőkhöz való lelki-érzelmi viszony tisztázása adja a három mű egységét. Az előző regényekben leírt mondatok néhol visszaköszönnek, de a mostani szöveg kontextusában más hangsúlyokat kapnak, új felismerésekre nyitnak kaput. Súlyos indítás a Kerouac-idézetek behívása. A minden körülmények között feltétel nélkül gondoskodó anyakép, a gyermeki bűntudat ábrázolása párhuzamok keresésére készteti Györét, a fiút és írót, és az őt követő olvasót egyaránt. „Amikor szükségem van valamire, neki van valahol egy pontosan olyan akármije – egy aszpirin, egy jégzsák, kötszer, egy olcsó spagetti-konzerv a konyhaszekrényben” írja Kerouac, míg Györétől az anyai szív jóságára egy gyermekkori példa: „Mondogattam is anyámnak, gyakran és erőszakosan, a kisbéri bicikliműhelyt, hogy vegyen nekem egy kerékpárt. Addig-addig győzködtük szegény anyámat, míg bele nem ment a vásárlásba.”

Egymás mellett futó és összecsiszolt valóságdarabokból építkezik, de az éleket, illesztéseket érdesre hagyja. Az olvasót a kimondott igazságok horzsolásának fájdalma löki a valóság szoba-konyhájába. A mondatok több síkon, disszonáns ütemben követik egymást. Ez az alkotói módszer a Barátaim, akik besúgóim is voltak -ban kristályosodott ki igazán, ahol az elbeszélő én személyes szövegei keverednek a történet hőseinek monológjaival, ami okozhat bizonytalanságokat az értelmezésben, de ezeket kioltja az ábrázolt élethelyzetek feszültségteremtő ereje. Az anyaregényben Györe ezt az alkotói módszert szülei naplójának, a megtalált dokumentumoknak, a más szerzőktől és magától visszaidézett szövegekkel használja, de itt az érzelmileg felpörgetett őszinteségből fakadóan egyre jobban érvényesül a leírt mondatok gravitációs tere, amelyek vonzásából nem szabadulhatunk. „.. rájöttem, hogy apám operációja után semmi nem változott meg anyám és apám között. Közöttünk! Vártam, ugyanis, a változást. Akartam. A műtét megadhatta volna. Soha semmi nem fog már nálunk megváltozni! Ugyanebben az évben írtam le:’Különösnek érzem anyám és köztem a kapcsolatot. Nem érzékelem, hogy (igazán) szeret. Megbánt, elkeserít. Tud erről? Ismer?’ ”

Olvasás közben felmerülhet a kétely, hogy miként rakhatjuk ki a valóság mozaikjait egységes táblaképpé, azonban a leírt emlékek, naplók, saját és vendégszövegek monomániás lendülete megteremti öntörvényű világát. Nem érezhetjük magunkat kényelmesen, mert akadnak olyan kínos pillantok, amikor a tetten ért leselkedők bőrébe kényszerülünk, és előbb-utóbb rádöbbenünk, saját hálószobánk ablaka alatt állunk. Az emberi kapcsolatok megfejthetetlen bonyolultsága hullámzik a történet földre hullott tükörcserepeiben. Ha film, talán a Bergman-trilógia fekete-fehér képeinek szürke tónusa festi a hétköznapokat. A beszédképtelenségbe fulladt emberi viszonyokat, amelyek mögött kudarcok szakadékai bújnak meg. A naplókba fojtott némaságot már semmi sem törheti át, csak az írás őszintesége. „Végérvényesen kiölődik a szeretet belőlem? Csúnyán kérdezem. Nem akarom szebben. Nem érdemli meg a szeretetnélküliség. Nem érdemel méltóbb szavakat. Semmit sem érzek. Anyám kórházban. Négy nappal ezelőtt operálták. Kivették a méhét, két petefészkét, a daganattal együtt. Most már nem tudna megszülni engem.” A regény valóságos alakjai, anya és fia tükör által homályosan látják egymást, az őket körbevevő világot, még nem tudják, hogy a szenvedés végső próbatételeivel megérkezhet számukra a vigasztaló kegyelem.

A bujkáló szeretet végül utat tör magának, kiszakad a lélekből, általa hangosan kimondatik a párbeszéd képtelenségéből eredő hiány fájdalmas felismerése. „Megtérnék hozzád, lakásodhoz, céduláidhoz, első szerelmedhez, receptjeidhez, Bibliádhoz, ágyneműdhöz, tányérjaidhoz, poharaidhoz, leveleidhez, bélyegedhez, tollaidhoz, gombjaidhoz, varrótűidhez, fehérneműidhez, konyharuháidhoz, foltjaidhoz, képeidhez, befőttes üvegeidhez, szögeidhez, polcaidhoz, szerszámaidhoz, rádiódhoz, gyertyáidhoz, törülközőidhez! Megérkeztem, itt vagyok! Fogadj be, vissza negyven év után, és bocsáss meg!” A gyógyulást nem ígérő betegség súlyos árnyékában kapaszkodik össze anya és fia, de az évtizedek alatt összegyűlt családi titkok vulkánszerű kirobbanása végletesen nehézzé teszi, hogy a szemrehányások közös sírásban oldódjanak fel. Györe egy személyben a beteg és önmaga terapeutája, eszköze a már sokszor említett könyörtelen őszinteség: „Érdekes módon soha nem volt bennem egy fikarcnyi félelem sem. Bármit lemerek írni, nincs finomkodás.” A betegségstációk, az emlékek, a múltak töredezett, néhol verset idéző rövid sorokban, az érzelmek lázgörbéjeként lüktetnek. A tárgyszerű leírások szálai az érzelmi megrázkódtatásokból eredő indulatos felkiáltásokkal és kérdésekkel alkotnak egy szövetet, melybe belesimulnak az ember életének mindennapi dokumentumai. A száraznak tűnő hivatalos levelek szövegei nem csak az adott kor hangulatát idézik meg a regényben, hanem biztos eligazodási pontokat jelentenek az időben, támpontok az adott kor értelmezéséhez. Györe ragaszkodik a szilárd tényekhez, de ennek ellenére a leírt szavak, mondatok mégis a valóság felett lebegnek. Mélységesen emberi történetek ütköznek, olvadnak eggyé, válnak ketté, vesznek új irányokat, hogy aztán írójuk a legvégső kérdésre keresett választ egy napfényes délelőtt, a hamvakat elenyésző vízsugár fénytörésében találja meg. Györe a születéstől a halálig próbálja megfejteni, értelmezni mindazt, amit édesanyjával közösen megélt, megszenvedett. Kálváriajárásukat az apa ellentmondásos alakjának árnyéka kíséri, a tragikus feleség-férj viszony, ami a görög sorstragédiákat idéző fordulatokkal zárul. A Halálom után eltüzelni! az elszámolás, a jóvátétel regénye, az elveszettnek hitt anya megtalálása, elfogadása és elengedése, azzal a fájdalmas ottliki felismeréssel, hogy aki „meghalt, az is él, sőt, bizonyos szempontból csakis az él igazán.”

PÁRHUZAMOS FÜVESKÖNYVEK

A falon régóta ott függ Orosz István metszete. Rajta a művész munkásságnak védjegye, az anamorfózis, az átváltozás, a tizenkilencedik századot idéző vonalhálós rajz, mely mögött ott sejlik a világ filozófiai, szürrealista megközelítése. A darázstól egyszer kis híján búcsúznom kellett, de a női kezek mégsem emelték le a falról, (merthogy üres folt maradna ott, mint a szívekben tíz év együttélés után). Az ember ilyen helyzetekben (is) szükségét érezheti az orákulumnak, az isteni sugallatnak, az eligazító táblának. Végső esetben, (ha nincs kéznél a Biblia), találhat még könyveket, melyekben a szerzők megélt tapasztalatokkal dúsított esszenciaként, életrecepteket kínálnak az érzelmileg bizonytalan olvasónak. Noha óvakodunk az olyan közhelyektől, „két év múlva semmi jelentősége sem lesz”, „az idő majd segít”, Márai Sándor Boros (füves) könyvét forgatva, be kell látnunk, mindig helyük lehet a banalitásoknak: „A rizling olyan a magyar borok között, mint a közhely a magyar gondolkodásban: összeköti az emberi dolgok mélyebb értelmét. Ne félj a közhelyektől magyar: önmegóvó erő árad belőlük.”

A füves könyvek eredetileg a vadon termő és kertekben termesztett növények rendszeres leírását, orvosi hasznát és táplálkozási felhasználhatóságát tartalmazták. A későbbiekben a füves könyvek már a hétköznapi élet kisebb-nagyobb problémáival is foglalkoztak. (Kéznél voltak a háztartások polcain.) Az összegyűjtött bölcsességek a test és lélek gyógyítását szolgálták, amikor még a világ csak a nagy természeti és társadalmi kataklizmák idején fordult ki önmagából. Egyébként a maga módján működött. Nem volt igazságos, de kapaszkodókat adott, még ha az kormos gyertyafény is volt a kopár szobában. Zsoltár a vasárnapi istentiszteleten. Távoli harangszó a termőre fordult mezőn. A huszadik század emberének füves könyvei már a léleknek szólnak. A magányos tömegben utazónak. Az értékvesztett mindennapok díszleteiben otthont nem találó vándornak. Mai utódjának üzennek, a kereső, kutató, felfedezőnek, aki már bejárta a földrészek elhagyott szegleteit, de didergő szorongással szörföl a virtuális világ monitora előtt. Nem szeret egyedül lenni. Nincs ereje Tarkovszkij tükrébe nézni. Nem kívánja látni Kő Balázs népmesei kígyójának hátán a tudás almáját.  Ha lenne mersze beleharapni, kinyílna előtte Weöres Sándor teljességet idéző univerzuma.

A napjainkban, a Helikonnál megjelentett két Füves könyv közül Márai örökbecsűje 1943-ban született. A dátumból (is) érthető, hogy az író miért ajánlja művét kedvenc ókori sztoikusainak, Senecának és Epiktétosznak, és az esszé műfaját megteremtő humanista Montaigne-nak. (Mellesleg barátainak, „És egy-két nőnek”, hogy tárgyszerűek maradjunk.) A mostani kötetet Kő Boldizsár illusztrációival vehetjük kézbe. A másik Füves könyv Steiner Ágota szerkesztői válogatása Weöres Sándor életművéből (A teljesség felé), tehát nem a költő szánta az emberi lélek bizonytalanságainak orvoslására, az erre a fonalra felfűzött opusokat. Mindehhez Orosz István grafikáiból, filmjeiből, esszéregényéből megismert filozofikus világlátás simul az illusztrációkban.

A két könyv között eltérés, hogy Márai eleve életvezetési tanácsokat írt füves könyvében, míg Weöres esetében (a már említett) válogatások alkotnak mozaikokból összeállított új egységet. A más műfaji megközelítés mellett a szemlélődő attitűd város és vidék ellentétpárjában, de még inkább a nyitott és zártabb élet különbözőségében ragadható meg.  Márai (máshol közölt) emlékezése szerint, akkoriban a Margit-szigetre járt teniszezni tréneréhez („ne tessék futni, majd én kézre ütöm”), a levezető úszás után masszás, majd a Lánchídon keresztül autójával tért haza budai lakásába dolgozni. A kor sikeres írójának arcéle rajzolódik ki ebből a rövid anekdotikus elbeszélésből. Weöres az irodalmi sikerek csúcsán is megmaradt annál a visszahúzódó életstílusnál, ami egyébként a legjobb feltételeket biztosította számára az alkotáshoz. Nem voltak látványos társasági megjelenései, de lássuk be, ezt nem csak alkati okokkal magyarázhatjuk, akkoriban más idők jártak.

Márai életbölcsessége szerint a „Szeretetet lehet adni és kapni. Csak egyet nem lehet: szeretet zsarolni. S ezt nem tudják azok a szegények és szerencsétlenek, akik szeretetre éhesek…A természet végül is kegyes: igaz, soha nem adja meg, hogy az szeressen, akitől ezt reméljük, de módot ad arra, hogy korlátlanul szeressük azt is, aki bennünket nem szeret…”

Weöres ezt írja: „Az igazi szeretet,/ mint a napsütés/magát senkitől nem sajnálja,/ magát senkinek nem kínálja./ Akinek kell, azé;/ barát, ellenség: neki mindegy,/ nincs érdeke/ és nem csábítja semmi se.”

Máraihoz hosszú ballonkabátot képzelek, sötétedő parkban homályos fényfoltokat vetnek a zörgő avarra az ostornyelű lámpák. A csupasz fák mögött ott zihál a város zaklatott forgalma, de érthetetlenül mégis csönd van. A háztetőkre csapódó párák kifényesednek a cserepeken, és ebben a hangos némaságban megszólal a folyó felől egy messzi hajókürt. Weöresnél halványuló nyárvégi napsütést látok, amolyan lusták kertjében, ahol otthonos minden virág. Kényelmes kerti széket, az asztalon üres teáscsészével. A megnyúlt árnyékok ismeretlen tájak katedrális tornyait rajzolják a gyepre. Még nem kell felvenni a kötött kardigánt.

A Márai életmű magyarországi újbóli folyamából a Füves könyv több kiadást megért, népszerű az olvasók körében. A mostani illusztrációkban Kő Balázs a templomablakok katedrálisüvegeinek keretében jeleníti meg a jellegzetes emberi tulajdonságokat. A rajzok ebből fakadóan (a szövegtől kevésbé elvonatkoztathatóan) valamiféle reneszánsz életérzést sugároznak, de inkább Pasolini fanyarabb, élettel telített stílusában. (A kötet része a Márai életbölcsességeit összegyűjtő sorozatnak, napvilágot látott darabjai még a Boros könyv, A négy évszak, előkészületben az Ég és Föld.) Orosz István a már emlegetett anamorfózis stílusjegyeivel a szemlélődő embert ragadja meg Weöres-illusztrációkban. Nem a szöveg textúrájához, konkrét jelentéséhez igazodik, hanem saját művészi eszközeivel rezonál a versekre, prózarészletekre.

Márai új kiadása és Weöres centenáriumi füves könyve olvasmányos szellemi napló (és mankó) lehet az élethez. Segíthetnek mérlegelni: jól élek-e, mire elég ez az idő, hová jutok az utamon. Néha úgy tűnik a javasolt gyógymódok ellentmondanak egymásnak. Ez sem baj. A döntést mi hozzuk meg, de előtte azért mégis olvassuk el Weöres Sándor versét: „Hagyd az eszméket, a színes szemüvegeket,/ láss a szemeddel, mint a gyerek./ Ne kövess egy-egy irányt:/ növekedj, mint az élőfa,/ fölfelé, lefele,/ s egyszerre minden irányba.”

EGYRE KÖZELEBB

Most, hogy soknál is több év után kézbe vettem a Toldit, bizony összeszorult a szívem. Az én „Toldim” bordó vászonkötésben volt, kopottasan, szorosan ott állt glédában a Verne-könyvekkel. Mellettük az Egri csillagok, a Tüskevár és a Petőfi „összes” sorakozott. Az Arany-életműsorozat egyik korai kiadásának zöld-arany példánya is ott árválkodott, benne „a walesi bárdokkal”. Téli estéken a konyha kályhájában már izzott a szén, apám az Amerika hangját próbálta beállítani a rádión. A hangszórókat takaró vászon közepén haszontalan óra díszelgett. Megállt rajta az idő. A valódi idő is megállt, amikor belelapoztam a Toldiba.

Azt a Toldit valamikor az ötvenes évek végén adhatták ki, Kass János illusztrációi az 1964-es Móra-kiadáshoz készültek.  Mégis, ahogy belepillantottam a Széchenyi Könyvtárból megszerzett, Kass illusztrálta kötetbe, az otthon melege járt át. A rajzok valahogy „azonosak” voltak a gyermeki képzeletből megőrzöttekkel. Örömöt adott, hogy a Móra–Kárpáti 1975-ös második kiadását pedig megtaláltam a Kőrösi általános iskola könyvtárában. Esély ez arra, hogy napjaink olvasó kisdiákjai is találkozzanak a karton könyvborítón határozott vonalakkal megrajzolt daliával, akinek alakját így Kass rajzai is formálhatják bennük.

A művész a címlap-páron finom ötlettel, a kort megidéző kék-lila-piros harsonással jelzi, hogy hamarosan „Túl a tornyon, melyet porbul rakott a szél,/Büszke fegyver csillog, büszke hadsereg kél.” A dinamikus mozdulatot – a harsona megfújását – ábrázoló kép számomra egyben a históriamesélésre való utalás is, az olvasó figyelmének elnyeréséért. Észrevétlenül közvetíti az elbeszélő költemény feszültségét Toldi első megjelenése, az izmos, a vendégoldalt vállán tartó figura fekete-fehér grafikája, feje fölött a Nap narancssárga körkörös izzásával. Kass a történet illusztratív ábrázolásában a legkiélezettebb drámai pontoknál következetesen egyre nagyobb helyet ad a rajzoknak, melyek szélesebb terükkel „elrugaszkodást” kínálnak az olvasói képzeletnek. Ezt elsőként a Laczfi nándort idéző ábrázoláson fedezhetjük fel, ahol a piros-lila színek ellenére is érvényesül a szöveg sugallta kép:  „Délcegen megűli sárga paripáját,/Sok nehéz aranyhím terheli ruháját.” Nincs ez másként a folytatásban sem, ahol Toldi Miklós haragjában „Elrepült a nagy kő, és ahol leszálla,/Egy nemes vitéznek lőn szörnyű halála.” – a fekete-fehér grafika hátterében a faágak nyugtalan ide-oda hajlongása közvetíti a hatalmas indulatot. Ugyanezt érezzük Toldi bujkálásakor a nádas szélfútta nyugtalanságában, és a toportyánokkal való küzdelem megjelenítésekor.

Üzenete van annak, hogy Toldi fekete vonalas rajzokon jelenik meg előttünk, míg a külső világ figuráinak ábrázolásában ott vannak az élet élénkebb színei. Hősünk sorsa csak a vitézi párviadalra „színesedik” kékkel, lilával, aranysárgával: „Vett is amit kívánt: paizst, szépet, nagyot;/Dolmányán a szabó parasztot nem hagyott.” Jól tetten érhető ez a szigeten megvívott vitézi csata alakjainak egymásnak feszülésében, amely a győzelemről tudósító szövegben oldódik fel: „Nagy rivalgás támadt kétfelől a parton:/Tapsolnak, kiáltnak, zászlót lobogtatnak;/Buda nagy hegyei visszakurjongatnak.”  A királyi jutalom elnyerésekor az uralkodó tónusokban gazdag alakja méltósággal magasodik a féltérdre ereszkedett vitéz fölé.  A rajzok bősége – érzésem szerint – filmszerű pergésével, a grafikai ábrázolás dinamizmusa pedig lendületével segíti az elbeszélt történet megjelenítését. Az illusztrációk mégsem tolakodóak, inkább észrevétlenek, mintha mindig a műhöz tartoztak volna. Egyenrangúak vele.

Varázslat volt újra találkozni Toldi Miklóssal, elmerülni abban, miként láttatja őt – együtt és külön-külön – a két klasszikus, Arany és Kass. Hátranézve látom, ahogy Toldi alakja távolodik a végtelen rónán, de tudom, az évek múlásával így ér egyre közelebb hozzám.

KÉK TEMPLOM

A Kék templom ott van a helyén. Költözhettem ide-oda, ezüst keretében jött velem. Előfordult, hogy az üres szoba falán néztem az éjszakai utca beszűrődő fényeiben. Mindeközben festője, Kaposi Endre 75 éves lett. A festményeknek is megvan a maguk sorsa. Kora nyáron a Duna-parti hegyekben fiatal művészek találkoztak. Néhányan már publikálnak, kiállítanak, téblábolnak ott ifjú művészetpártolók is. Szobrásznak készülő barátom kapacitál, hazafelé ugorjunk fel mesteréhez. A közeli városban ásítozik a hőség. A műterem magasából kubista háztetők, a Mester rosszkedvű, de koncentráltan figyel a beszélgetésre. Az itt-ott letámasztott képeket nézegetem. Fegyelmezettek, letisztultak, mérnöki pontosságúak, de robbannak a feszültségtől. Elmondom neki, amikor kérdezi, akadozva, hosszabban, de a lényeget illetően ezt. A búcsúzásnál kezembe nyomja a Kék templomot, vigyázzak rá. Neki nem kell, egyáltalán. Erőtlenül tiltakozom, hiába. Azóta figyelem, próbálom megfejteni a Kék templom titkát. Farostra festette a Mester, olajjal. Változó sötétzöldekkel a domboldalt, a templom körül holdudvarosan halványabban, jobban üssön az épület kemény kékje, a lőrésablakok árnyékos feketéje, a tető mélyebb pirosa. A domb ívén ezüstszürke foltokban az égbolt, ilyen húzódik az északi tengerpartok házai felett. A sarokból alig észrevehető, sápadtan sárga virágfejek vezetnek az ebből kiugró csupasz, göcsörtös fa felkiáltójelére. Talán ez helyettesíti a toronysisakról hiányzó feszületet, a törzsből lehajló két vaskosabb ágból mintha töviskorona nőne. A természet keresztje fájdalmasan várja a kiválasztottat. Telnek az évtizedek és közben néha találkozom a Mesterrel. Szemérmes mosollyal bólintunk, váltunk szót. A Kék templomról soha. Rövid televíziós portrét forgatok róla, ekkor már szigorú szerkesztésű kollázsokat, talált alkatrészekből fém kollázsokat, kronnogrammákat készít. Üzeneteik megfejtésre várnak. Aztán újra feltűnnek a tárlatokon a kisméretű táblaképek, finoman felvitt színekkel a mértani utcarészletek, Szent Ferenc keretbe szorított határozott arcéle. Gyűjteményes kiállítására a rendezőknek kölcsönadom a Kék templomot. A Mester csendesen nézi, aztán tűnődő arccal továbblép. Elveszett az évek útvesztőjében a régi látogatás emléke?  Mindegy. Az idő fénytöréseit legyőzve akkor lett közös tulajdonunk a Kék templom. Most már sodródhatunk előre saját ladikunkban a folyón, ahogy megfestette egy másik képen, fürkészhetjük a sötétedő partot, hogy megtaláljuk a Kék templomot, ahol ott vár minket az örök Vigasztaló.

SZALMASZÁLAKBÓL A VILÁG

A legutóbbi Bertók László kötet darabjainak születését apró cédulákon, irkák gyűrött füzetlapjain, letépett újságszéleken képzelem. A lélek és a test fájdalmainak, hol erősödő, máskor halkuló morzejeleinek gyűjteménye a Firkák a szalmaszálra. A nyolcvan éves költő meghatározó kérdése: Most akkor az utolsó szalmaszál tart?/Vagy firkáid tartják a szalmaszálat? (Szalmaszál). Életkorából adódóan gyakran karcos kórházi ablaküvegen át látja a világot. Az orvosi műszerek hideg érintésével, a kórisme kutatásának elviselésével: Vájkálnak benned/ujjal, tükörrel, katéterrel,/de azt egyik sem, amit érzel. (Vájkálnak benned). Az idő a hypoval fertőtlenített folyosókhoz, a kórtermekben kipárolgó testek álmaihoz köti. A lelki és testi kínok a mindennapok részei, a művek ebből fakadóan pengeélesen jelenítik meg a létezés földnehéz és porkönnyű valóságát: Koszorúerek? Meszes csigolya?/Ízületek? – Most akkor mi baja? (Mi baja?) A szövegekben az öregkor egészségi gondjainak nyűge sokszor összefut az idősek jelenkori társadalmi helyzetének megítélésével. Ennek a felismerésnek az ironikus fanyarsága az utolsó erős rímszóval fordul át keserűségbe: Neve nyugdíjas, foglalkozása beteg,/ha nem tud szakmát váltani, belegebed. (Neve nyugdíjas).

Egy jezsuita szerzetes szerint, ha tudomásul vesszük az igazságot, akkor eljuthatunk a szabadságra. Bertók László tömör versformai mindig is ebbe az irányba mutattak - mutatnak: Kifelé az időből, befelé a térbe…/Lehet, hogy egyszer csak rálátsz az egészre? (Lehet, hogy?) A kétsorosok rövid vakuvillanásokkal világítják meg a belső és külső történéseket: A lélek rebben, emelkedne,/s zuhan vissza menten a testbe. (A lélek rebben).  A megidézett sorokból is kitűnik, a szalmaszál szövegek korántsem törékenyek. Ha valakinek megadott gyermekkorában a szalmakazlak mászása, jól tudja, a szalmaszálak sebeket szúrhatnak.

A kimondhatatlannal való szembenézés a költészet nyelvén nagyon is kimondható: Mozogni, menni el, menekülni tőle/hogy amíg utolér, ne legyen előnye. (Amíg utolér). Bátor belenyugvással cipelni a jövő egyes szám első személyének súlyos terhét: (egyszer) én fogok meghalni. A betegségek fogságában nincs amnesztia, legfeljebb kényszerűen bölcs belenyugvás: Hátrál, nekifut, harcol ellene,/aztán legyint, egyezkedne vele. (Hátrál, nekifut). Mi végre a szenvedés? Az örök kérdés misztériuma mögöttesen teremtődik meg a versekben. Az elsődleges felületen ott van a napi túléléshez nélkülözhetetlen önirónia. A felülemelkedés, a távolságtartás, hogy a művekben még láthatóbban rajzolódjon ki a valóság. Azért, mert letudtad a nagyobbik részét,/ne hidd, hogy ajándékba kapod a végét. (Ne hidd).

A szalmaszál szövegek szikárságukkal hozzák létre a bertóki versbirodalom új tartományát. Az önazonos költői személyiség kétsorosai ismét bizonyítják költészetének megújulási képességét. A most közreadott könyv versei érzékeny rezonanciái a belső és külső világ jelenségeinek. Világlátásuk szilárd kötődéssel kapcsolódik szonett sorozatához (Három az ötödiken, 1995), a haikuk háromkáihoz (Háromkák, 2004), a prózaversekhez (Hangyák vonulása, 2007), hogy a kiteljesedett pálya néhány kiemelkedő vonulatára hivatkozzunk. Ha alaposan szemügyre vesszük, értelmezzük a Firkák a szalmaszálra minimálisra redukált szövegeit, észlelhetjük, hogy az alkotói módszer az optikai zoom működéséhez hasonló. Közelítéssel nagyítja fel a jelenségeket, hogy igazán a mélyükre lássunk. A kétsorosokról eszünkbe juthat az intervall módszer, amikor a gyors rövidtávú futások közti mozgással eltöltött pihenőidők tesznek képessé a hosszabb távok eredményesebb teljesítésére. A versek is kikövetelik olvasójuktól a lélegzetvételnyi szüneteket, hogy erősebb lélekkel kövesse a költőt életmaratonján.

A történelem, a politika, a múlt traumái jelen vannak a költői életműben, értelemszerűen a mostani kötetben is, ahogy erről az egyik interjúban nyilatkozik: „Engem 1955-ben, tizenkilenc éves koromban megaláztak, megkínoztak, börtönbe zártak, töröltek a főiskoláról a verseim miatt. De hát én nem akartam politikus lenni soha, csak költő.” Ennek az időszaknak feldolgozásával foglalkozik önéletrajzi, korabeli iratokkal dúsított prózai műve a Priusz (1994). A szalmaszálakban is megtalálhatjuk azoknak a napoknak, heteknek, hónapoknak zárványokba rejtett lenyomatait: Futnál, repülnél fölfelé a lejtőn,/ s cirkli, etető, nincs kilincs az ajtón. (Ajtó, 1955). Az ifjúság fájdalma és az öregkor szenvedése különös szintézisben ragyog fel az előzővel szomszédos kétsorosban: Ifjan, a börtönben összeestél egy zsák alatt./Vénen, a bőrödben a rab is, a zsák is te vagy. (Zsák alatt). A vers önkéntesen szűkre szabott cellájában a költő a megélt tapasztalatok olyan összegzését adja, amely a végtelen horizontját kínálja olvasójának.  Nem a magasban elhelyezett cellaablakon, inkább a befelé forduló csendes magányban.

A bertóki líra változó világában az alkotó nyitottsága és műgondja - a jobb híján közéletinek nevezett versek esetében – is tetten érhető. Az életmű egészének meghatározó vonása a (köz)ügyek iránti érzékenység. Az ilyen indíttatású szalmaszálakra feljegyzett sorok nézőpontja természetesen tágasabb a napi történéseknél, holott nyilvánvalóan azokból építkezik. Ha nyakad s vállad is lecsavarhatnád,/akkor mi fájna? Az utca Az ország? (Séta). Még akkor is, ha az ifjúság éveire emlékeztető plebejusi indulat idéződik fel: Mert nem tapsolod vele, hogy milyen jó,/ folyton ezt röfögi, mindenki disznó. (Disznó). Megtalálhatjuk azt a csalódottságot is, amelynek okát a közösségi álmok (és ügyek) valóra váltásának elmaradásában sejtjük, s az ebből eredő lemondó hiányérzetet: Az altató, hej, ha húsz éve kikapcsol, /már ébren sem álmodsz, se jobbról, sem balról. (Altató). Roskó Gábor groteszkbe hajló rajzai is ebbe az irányba mutatnak. Az oldalpárokat átkötő illusztrációk grafikusa értő olvasója a Bertók verseknek. Sajátosan ironikus látásmódja nem idegen a társadalomi visszásságokat bíráló versektől. Mintha mozgásban lennének a sorok közt bujkáló figurák karakterisztikus vonalai.

A Bertók könyv versei három tematika köré csoportosíthatók, de ezek nem különülnek el egymástól. Hullámzásukban állandó érintkezési pontokat találunk, így a fiatalkori igazságtalan meghurcoltatás lélekbe égett emlékeiben, a napjaink közéletére reagáló ironikus reflexiókban, a betegségekből eredő elesettségekben, a halálra utaló mondatokban. Ez utóbbiról Bertók László így fogalmazott: „ami megszületik, az el is múlik, de ezt nem szabad lemondóan és passzívan tudomásul venni”. A költő ellenszere nem lehet más, csak a versírás, az orvosi kémia szerei a testet gyógyíthatják, de a lelket csak az alkotás folyamata, a megszülető művek: Altatót ad, s megtoldja, hogy „Hát/magát aztán jól megkínozták.” (Éjszakás orvosnő)

A test idegpályáinak fájdalmai kiélesített megfigyelési képességeket hoznak létre a lélekben, s ennek kétsoros lenyomataiban közös szenvedéseink sűrűsödnek össze. Érzéki megtapasztalásuk ugyan személyes, átélhetetlen mások számára, de az ebből eredő üzenetek, vagyis a versek nagyon széles kaput nyitnak mindnyájuknak. Életkor, érzékenység, bátorság határozza meg mennyire merünk belesni: Felállni, lépegetni, menni, menni…/Amíg meg tudod tenni, ennyi… Semmi (Semmi). Az öregség létállapota adomány és nyűg egyszerre, a következtetés ebben a helyzetben sem lehet más, mint a túlélés: Mielőtt föladnád, elzsibbadnál végképp/ elkap a spontánlüktetés, a még…, még…(Spontán). Ezt egészíti ki Bertók László szemérmes vallomása: Mert a konklúzió mindig ugyanaz lesz,/mint az anyaölbe, menekülsz a versbe. (Konklúzió), annak a morális magatartásnak a példája, amely végigkísérte munkásságát, amely hit a vers tisztaságában és erejében. Ezért fontos ez a kötet, az ebben olvasható kétsorosok is szilárd építőkövei a példamutató életmű egészének.

BIKE

Találkozás az erdőben egy portugállal

AZ ALKALMI BORTURISTA

A repülőgépen pohárnyi jeget adnak a chardonnay-hoz. A helyiek teszik is a poharaikba. Dél-Afrikában majd mindenhol jég dukál a fehérhez, a „rídvájnhoz” nem. Ezzel az élménnyel indul a bortúra Stellenbosch-ba. Persze, ott jégről szó sem esik. A település tele emberekkel, mindenki bort akar kóstolni. Bár számtalan borbár kínálja magát, de autóval és mikrobuszokon több borászatba is eljuthatunk. Terry vezetésével és Easy Rider feliratú mikrobuszával, holland, svájci, magyar és hazai játékosokból álló kis csapattal vágunk neki a hétórás kalandnak. Ebéd majd Franschoek-ban, amit az elűzött hugenották alapították az 1600-as évek végén. A Malan-család is a francia protestánsokig vezeti vissza családfáját, övék a Simonsig Wine Farm. A teljes szortiment megy Angliába, egyébként még negyven országba szállítanak. A borászatban hatalmas fém- és cementtartályokba kerül a must. A komolyabb fajtákat kanadai, francia tölgyfahordókba érlelik. A hordókat öt év után eladják konyakos cégeknek. A testes vörösek parafa dugót kapnak, a többi műanyagot vagy csavarzárat. Filozófiájuk szerint ezeket egy éven belül úgyis megisszák a vásárlók. Shirazt szüretelnek a februári nyárvégén, kistraktor húzta utánfutókon érkezik a szőlő. Éppen úgy, mint otthon Látóhegyen a zenit. Kíméletesen préselik a fürtöket, nem csak a kocsánytól, a magoktól is megszabadítják a szemeket. A mustot egy ideig fémtartályban hűtik, azután megy a hordókba. Borászhölgy kismama, az év borásza is volt, felügyeli a technológiai folyamatokat. Mi a tornácos teraszon telepszünk le. Száraz „sampánnyal”, Kaapse Vonkel 2011, kezdődik a kóstoló Nem rajongok a pezsgőért, de még én is érzem, hogy ez alapjáraton nagyon jó. Ittam itthon egy árban négyszeres, stílusában hasonló franciát, simán partiban van vele. Minden dél-afrikai pezsgőnél hangsúlyozzák, hogy francia metodika szerint készül. Chardonnay és pinot noir, két százalékban még valami Európában nem ismert szőlőfajta. A pezsgő tényleg elegáns, kellemes, hosszú ízekkel. A dél-afrikai olaszrizling, Chenin Blanc 2012 meghatározó fehérbor, nagyon a sajátjuknak érzik. Szalmasárga színe becsapós, mert teltebb annál. Virágos illatok és egzotikus gyümölcsök, nekem ananász sejlik, finom utóíz. Gewürztraminer 2011, kuriózum errefelé ez a fajta, büszkék is rá, állítólag túl meleg az időjárás hozzá. Minden rendben, aranysárga, egzotikus illatokkal, ízekkel, középen kis mézességgel köszön be, félédes bor. Nincs is vele semmi baj, ha az ember nem ivott magyar fűszeres traminit, de hát ivott. The SMV 2010 Shiraz, mourvédre és viognier házasítása, elég erőteljes bor. Rubintosan vörös, illatában bogyósgyümölcsök, a shiraz adja az alaphangot, de ízében nekem fásnak tűnik, valahogy nem szeretem. A Redhill Pinotage 2009 nem véletlenül kapta az elismeréseket a borversenyeken. Ez az ottani vörös fajta (pinot noir meg cinsault keresztezéséből), a pinotage. Súlyos, testes vörösbor készül belőle. Kiegyensúlyozott, harmonikus, ízgazdag, nagy élmény. A borászatban 25 bort kínálnak kóstolásra és 35 fajtát vásárlásra. Szedelőzködünk, a rotterdami fiatalembernek megemlítem „Jozef Kiprics”-et, szülővárosom futballhírességét. „Örökre a Feyenoord legendája marad!”, fogalmazza meg véleményét. Meglapogatjuk egymás hátát, nem hiába töltöttük borozással az időt. Beszállunk a mikrobuszba, cél az újabb borászat. Az élet szépnek tűnik.

Paarl felé vesszük az irányt, hatalmas szőlőültetvények között vezet az út. Minden boros kiadvány azt ígéri, hogy csodálatos a táj, jók a borok és barátságosak az emberek. Fairview Wine Estate a Back család harmadik generációjának birtoka, ők 1937 táján vették át a korábbi tulajdonosoktól. A hetvenes évek közepén felpörgették az üzemmenetet. Nem csak borokat, (kecske)sajtokat is készítenek, meg minden mást, amit a gazdaság ad, lekvárokat, csatnikat, pékárukat. Címerükön szőlész díszeleg egy kecske társaságában. Óriási épületegyüttesben fogadják a vendégeket, többféle borkóstolási helyszínnel, de közülük választani erősen pénztárcafüggő. Csillogóan és praktikusan berendezett helység, több borpulttal. Mögöttük készséges borfiúk öntögetik a kuncsaftok poharába a listáról kért borokat. Pontosan hatpohárnyit, de nem csinálnak kabinetkérdést belőle. Kör alakú pultnál zajlik a 15-20 féle valóban kitűnő sajt ízlelgetése. Grátisz, a többség úgyis vásárol belőlük.  Kitűzőm szerint aznap a 224-dik (délelőtt 11 óra van) látogató vagyok. Két borról, a The Goatfather 2011 márkát az itáliai hagyományokra és fajtákra építik. Sangiovese, barbera, cabernet sauvignon és nebbiolo. A bort rubintvörösnek látom, illata, íze gyümölcsös, élénk savakkal, kellemes lecsengéssel. Közepesen súlyosnak gondolom. A másik a Fairview Durif 2010, a legdrágább és a legjobb bor a kóstolólistáról. A kedvesebb borfiú azt mondja, hogy a fajta Franciaországból származik petite shirázként, de Amerikában lett igazán népszerű. Az ebből készült borban erősebbek a savak, érzékelhetőbb a tannin, nem szólva a magas alkoholfokról. Ez utóbbi esetünkben 15 fok, de nem tűnik annyinak, a savakat meg a tannint pedig bársonyosabbra szelídítették. Mélyvörös, illata, íze is a shirázra hajaz, szeder és csokoládé, telt kortyok, hosszabb utóízzel.  A fekete fiatalember legnagyobb meglepetésünkre Tokajról és a kadarkáról is értekezik velünk. Büszke honfiúsággal foglalunk helyet Terry mikrobuszában. Irány Franschhoek, ahol elsuhanunk a hugenotta emlékmű előtt. Rengeteg a borászat és étterem, a Le Quartier Francais Michelin csillagos. Kis csapatunk nem idetart, beérjük egy szolidabb, árnyas teraszossal. Babotie-t eszünk, ami idevaló étel (lásd még lecsó, ahány vidék annyi szokás), itt darált marhahús, élénk fűszerekkel, erre tojásrántottát simítanak, citrom- és narancskarikákkal.  Hozzá curry porral kevert rizst halmoznak egy másik tányérra, sok salátával. A ház elfogadható vörösborát kapjuk hozzá. Fel a hegyre és máris a Dieu Donne Vineyards pázsiton elhelyezett egyik asztalától bámuljuk a pazar kilátást a völgybe. Egy francia-mauritiusi üzletember kereste a gyökereit Dél-Afrikában, aztán 1987-ben megtalálta. ezt a borászatot. A régi ültetvények melletti telepítésekkel és egy dél-afrikai borász szerződtetésével kezdődtek el az új idők. Mindeközben a francia hagyományokra támaszkodnak. A címerükben a francia trikolor és a keresztes hadak keresztje. Méthode Cap Classique 2010, itt is pezsgővel indítunk, palackban erjesztett chardonnay. Klasszikus készítési mód, limitált tétellel. Tizenhat hónapig volt tölgyfahordóban a Merlot 2010, nincs baj az illatával. A színét nem látom ragyogónak, de az első korty testessége, gyümölcsössége reményt keltő. Nekem nem áll össze az ígért tanninos struktúra. A Cabernet Sauvignon 2009 értelemszerűen nem vékony bor. Színében mélyvörös, illatában, ízében bogyós gyümölcsök, plusz fűszeresség. Az alkoholfoka 14-es, a végén enyhén bekúszik a paprika. A táj fantasztikus, élvezzük a februári utószezon egyáltalán nem bágyadt napsütését. A holland pár meséli, hogy egy hónapot töltenek Dél-Afrikában. Nemrég házasodtak össze, mielőtt elkezdik a polgári életet, kicsit utazgatnak. Martinique-ról érkeztek.

A Boschendal-kúria pontosan úgy néz ki, ahogy az útikönyvekben. Rögtön kezdődhetne egy szappanopera forgatása. Hatalmas lombok alatt telepszünk le, előttünk hat borospohár, az egyikben víz van. Egyszerre megkapjuk a teljes kóstolóadagot. Hosszú, hajdani gazdasági épületben alakították ki a kóstolóhelyiséget, éttermet, ahol mindenféle boros csecsebecséket vásárolhat a látogató. A borászat, a kőkerítés mögötti területen, rejtve a szemek elől. Oda szorgosan érkeznek a traktoros utánfutók, már javában zajlik a szüret. A Boschendal Wine Estate-t 1685-ban alapították, az itteni legnagyobbakhoz tartozik. A zürichi fiú kezdeményezésére a társaság belebonyolódik kormányok felelősségének taglalásába, különös tekintettel a társadalmi javak igazságos elosztására. Ezzel elvagyunk, de a borokról sem feledkezünk el. Pavillon Blanc 2011 fehér házasításához az ott favorizált chenin blanc-t, sauvignon blanc-t, colombar-t és hanepoort-ot használták. A bor biztosra megy, hűtött, acéltartályos erjesztés. Gyümölcsösség, friss illatok és ízek, nekem őszibarack és zöld alma jön át. A Pavillon sorozat a választék alsó szegmenséhez tartozik, de a bor, különösen a két utóbbi szőlőfajta miatt, nagyon behízelgő. A Blanc De Noir 2011 a három erős vörös, merlot, cabarnet sauvignon és shiraz házasításából készült rosé. Nem okoz csalódást, ropogósan friss, cseresznyével és eperrel, ráadásul hagy egy kis merengést. Azt mondja a marketing, hogy ez itt felettébb kedvelt. A Le Bouquet 2011 a hölgyeknél arat nagy sikert. Muskotályból, sauvignon blanc-ból és cheninből összehozott félédes. A virágos illatokat trópusi gyümölcsízek követik, az ananászt felismerem. Nem rossz, de én savakban strukturáltabbnak képzelném. A Pavillon Shiraz-Cabernet 2009 a tartályos erjesztés után francia tölgyfahordóba kerül. Ott a vanília, de megőrizte a gyümölcsösségét is. Az illata csábítóan fűszeres, az ízre sincs panasz, meggyes, bogyós gyümölcsös. A Lanoy 2009 Cabernet/merlot keményebb tétel. Szilvás, lekváros, a cabernet sauvignon-t a merlot szelídíti, a tannin nem bántó, de ha csodát várunk, azt máshol kell keresni.

Lassan nem csak a szóból, de a borokból is kifogyunk. Terry is visszatér a petanque pályáról, ahol eddig múlatta az időt. Negyedik éve hordja-viszi a csoportokat, most éppen itt, ahogy szavaiból kiderül. Dél-Afrikában a borászatok és idegenforgalmi szakemberek profi körülményeket teremtenek. Nem csak külföldi turisták, hanem hazaiak közül is rengetegen keresik fel a borvidékeket. Hatalmas ország, Magyarország, ha jól számolunk, százhúszszor elfér benne. Stellenbosch-ba további jó nyaralást kívánunk egymásnak. A svájciak Terry bázisára, egy ifjúsági szállásra tartanak, a hollandok beszállnak bérelt autójukba. Mi, kedves vendéglátó kuzinunk, Kathy kocsijához igyekszünk. Magyar szülőktől Malawiban született, Zimbabwében (leánykori nevén Dél- Rhodesiában) élt néhány évvel ezelőttig, most meg férjével együtt, itt Dél-Afrikában. Ilyen a világ morfondírozunk. Aztán, hogy ne legyünk túl szomorúak, fokvárosi szállásunkon gyorsan felbontunk egy üveg bort.

BORVIDÉKI KERÉKPÁROS TÚRÁK

Az őszi napfény a természetbe csalogatja mindazokat, akik szívesen vállalkoznak arra, hogy mozgással töltsék el a hétvégét. Mindehhez a kellemes közös élmények keresése is társul, ha kerékpárral vágunk neki a világnak. Különösen igaz ez akkor, ha olyan szép vidékeket veszünk célba, ahol a szőlő is otthonos. A biciklizés és a borkóstolás legfontosabb alapszabálya a „helyes mérték”. Ne feledjük, a kilométereket és a borokat is kellő önismerettel, a szabályok messzemenő betartásával fogyasszuk. Nem szükséges minden pincénél megállni, de ha valahol szeretnénk, ott sem kell megkóstolni minden bort.

Barangolásainkat kezdjük a Fertő-tónál, a burgenlandi borvidéken. A Fertőrákos- Mörbisch- Rust- Mörbisch- Fertőrákos mintegy húsz kilométeres távot jelent. Fertőrákosra autóval érkezünk, vagy a soproni vasútállomásról, a célba érés előtt jókora emelkedő leküzdésével. A plusz 10 kilométert közúton tesszük meg, és amíg fújunk egyet, látogassunk el a fertőrákosi kőfejtőbe. A különleges élmény után újra nyeregbe pattanunk, hogy eljussunk a Fertő-tó legszebb és borairól híres kisvárosába, Rusztba.

Kerékpárbarát úton gurulunk és tekerünk felfelé, az egyik emelkedőn a Fertő-tó panorámájában gyönyörködhetünk. Útközben pillantást vethetünk a római kori perzsa napistenség, Mithras szentélyére. Mörbisch (Fertőmeggyes) lejtős főutcájának kereszteződésében jobbra vesszük az irányt, majd balkanyarral a bicikliútra érünk (B10 variante), amely bevisz „a gólyák és a finom borok városába”. A település határában felkapaszkodhatunk egy madárlesre, hogy megfigyeljük a tó szárnyas lakóit. A kikötő parkolója előtti borboltnál balra, hangulatos közön jutunk ki a főtérre.

Ne lepődjünk meg a rengeteg letámasztott kerékpáron, Ruszt egyik központja a Fertő-tavi biciklis körútnak.  A kis barokk házak között áll a híres Halász- és Szentháromság-templom. Nyitott ajtókkal várnak a házak kapui, a Buschenschank-ok, ahol a helyi borászok kínálják kóstolóikat, a borokhoz házias ételekhez is juthatunk. A szőlőművelésnek régi hagyománya van, a ruszti borok Európa-szerte híresek. Testes fehéreket, karakteres vöröseket és édes borok is kortyolhatunk. Népszerű az olaszrizlinghez hasonló Welschriesling, a chardonnay, a zöldveltelini, a kékszőlőből a kékfrankos, a zweigelt, és fehérből az itteni aszú, amit Ausbruch-nak hívnak. Néhány név az ismert borászok közül: Krutzler, Heinrich, Kraft, Wenzel és Heidi Schröck.

A Fertő-tónál megismerkedhetünk a soproni borvidékkel is. Az útvonal Fertőrákos – Balf – Fertőboz- Balf- Fertőrákos huszonnégy kilométer Fertőrákosról a falu meredek főutcáján gurulunk lefelé, és figyelünk a helyesen megválasztott sebességre. Miközben elhagyjuk a házakat, megbirkózunk az első dombbal, majd lassú és egyenletes emelkedés után felkapaszkodunk a balfi szőlőhegyre. Erőfeszítéseinket a táj szépsége kárpótolja. Beérkezünk Balfra, ahol a templom után balra fordulunk, és rátérünk a bicikliútra, ami elvisz minket Fertőboz határába. A fertőrákosi kőfejtő megtekintése után, még utunk legelején, a Fő utcán megállásra késztethet minket a Ráspi étterem és Borászat, de ezt inkább a visszaútra tartogassuk. Menetközben láthatunk egy régmúltból megmaradt pellengért, hajdani vízimalmot, volt püspöki palotát. A kerékpárbarát közúton gondozott szőlőültetvények között tekerünk, balra a Fertő-tó látképe.

Balf határában kis kőkútból kóstolhatjuk meg a négy gyógyforrás egyikének savanyúvizét. Gyógyfürdő is van a faluban, de mi tovább pedálozunk, és a polgármesteri hivatalnál jobbra, kis közön elérjük a Weninger borászat modern, impozáns épületét. Franz Weninger borai biodinamikus művelési és termelési módszerekkel készülnek. Kékfrankosai, cabernet franc-jai, syrah-ai, vörös házasításai a magyar élmezőny legkiválóbbjai közé tartoznak. Szolid kóstolás után folytatjuk túránkat, és a templomnál balra fordulva rátérünk a bicikliútra. Hamarosan a festői Fertőboz túlsó oldalán elérjük a Vincellér Házat. Kékfrankost, az ebből készült rozét, zöldveltelinit és kellemes fröccsöket kínálnak a betérőknek.  A visszafelé úton látogassuk meg Ráspi Horváth József már említett fertőrákosi borászatát. Értékes, egyedi borok kerülnek a pohárba, kékfrankos, zweigelt válogatások, vörös házasítások.

A neszmélyi borvidéken az Által-értől a Dunáig juthatunk, de először tegyünk egy kis kitérőt Bajra. A Tatabánya – Tata – Baj – Tata- Tóváros tizenöt kilométere könnyen teljesíthető. A tatabányai vasútállomásról egy aluljárón keresztül érjük el a Béke parkot, és rácsatlakozunk a városi kerékpárút hálózatra. A megyei könyvtárnál balra fordulunk, követjük a Komáromi utca nyomvonalát, majd annak végén ismét balra, és a Huba vezér úton eljutunk a Győri úti gyalogos átkelőig. A vasúti aluljárótól a kertvárosi körforgalom zebrájáig gurulunk, és itt már irányba állíthatjuk a bringát. Előttünk az Által-ér menti bicikliút, végig sík terepen kerékpározhatunk. Utunk elején láthatjuk a bánhidai Lapátári-malmot, ahol most lovas iskola működik. Nemsokára egy ívelt fahídon kelünk át a folyón.

Vértesszőlős Samuról híres, a régészek ötven éve itt találtak meg a 350 ezer éves ősember nyomait. A kiszélesedő Által-ér és a Nagy- Kacsás tó közötti nádasban vadmadarakat figyelhetünk meg. Tatán elérve balra tartunk a Fáklya utcán. Éttermek, büfék csábítanak a megállásra. Kijutunk az Öreg-tóhoz, láthatjuk a Zsigmond-korabeli várat. Az öko-turisztika központ után jobbra, majd a Mária szoborral kezdődő Baji úton biciklizünk. A vasúti átjárótól bringaúton érjük el Bajt. A főutcán az 1700 évek végén épült katolikus templomnál jobbra fordulunk. A táj kinyílik, és már ott vannak a szőlőhegyen a présházak. A község az Ászár-Neszmélyi történelmi borvidék része. A természeti adottságok miatt a fehér bort preferálják a gazdák, de találkozhatunk vörösekkel is. A királylányka, az olaszrizling, a zenit a kedvelt, de az ottonel muskotály, a tramini is előfordul. A Borboréta pincészet, a Csaszkoczy pincészet (Stróbl Borház), a Turay pincészet, a Wéber Családi pincészet várja a vendégeket. A pincéknél szívesen készítenek borkorcsolyákat a kóstoláshoz. A mértéktartó fogyasztás után hazafelé Tóvároson szállhatunk vonatra. Érdemes visszakerekezni az Öreg- tóhoz, hogy biciklizés közben jobban megismerjük a vizek városát, Tatát.

Az edzettebb bringásoknak ajánlott „A vadak útja”, a Tata - Szomód- Dunaszentmiklós- Neszmély, Meleges-hegy- Dunaszentmiklós- Szomód- Tata huszonöt kilométeres erőpróbája. A tatai vasútállomás gólyahídjáról jobbra érünk ki a Tavasz utcába, ahol balra, majd a végén jobbra fordulunk és rátérünk a bicikliútra.  Szomódon a művelődési háznál jobbra tartunk és megkezdjük a kapaszkodást a hegyre. A kerékpárbarát közút része az egyik európai biciklis útvonalnak.  Szükségünk lesz a váltó folyamatos használatára a felfelé vezető úton, de nem csüggedünk. A Dunaszentmiklós táblánál fújjunk egyet és gyönyörködjünk a tatai-medence látványában.  Balra indulva érjük el a Kősziklás Borászatot. A pince széles választékából a királyleánykát, a chardonnay-t, a pinot noir rozét, a sillert, cabernet sauvignon-t említjük. A folytatásban a falun keresztül balra tartva, hullámzó szőlődombokon jutunk fel a Meleges-hegyre. Az utolsó szakasz különösen emlékezetes. A Hilltop Borászat szállodájánál, étterménél kerékpáros pihenőt is találunk. A borválaszték nagyon sokszínű, csak néhányat sorolunk: Irsai Olivér, sauvignon blanc, olaszrizling, merlot. Az út komoly erőpróba, de teljesíthető, és a végén a finom borok mellett ott van a pazar kilátás a Dunára.

A Balaton-felvidéki borvidéket fedezhetjük fel a Káli-medencében tett körtúrával. A Zánka - Köveskál - Szentbékkálla - Mindszentkálla - Kékkút - Révfülöp - Zánka harminc kilométeres biciklizés sok élményt kínál. Zánka felől érkezve a Káli-medencébe a vulkáni eredetű Hegyestű csodálatos látványa fogad minket. Kerékpárbarát dimbes-dombos közúton közelítünk Köveskál felé. Körtúránk során egyre jobban kitárul szemünk előtt a Káli-medence teljes szépsége, a hegyek méltóságteljes tanúsága és a mezők nyugalma. A környék vulkánikus talaja, bazalt, láva és tufakőzete, a napsütötte órák magas száma kedvez a szőlőnek. Köveskálon bőséges boros és gasztronómiai élményekkel gazdagodhatunk. Több híres-divatos étterem várja a betérőket. A falu közepén van a Káli Kövek Borászat, ahol a borkedvelők a teljes körű választékot megismerhetik. A Kavics a fehérek szőlők házasításának könnyed változata, a Rezeda olaszrizling klasszikus, a Monoszló furmintválogatás. A község határában a Pálffy pince borait kóstolhatjuk. A teljes szortimentet itt sem lehet felsorolni, de a kellemes, teraszos helyen például szürkebarátot, traminit, pinot noir-t és syrah-t kérhetünk poharunkba. A főúton haladva jobb kanyarral jutunk el a festői szépségű Szentbékkállára. Istvándy Jenő pincészetében a vidékre jellemző fehér házasítások, a Kála és a Parfym, vagy az öreg tőkékről szüretelt olaszrizling vannak. A falu szomszédságában a Kő-tenger nyújt látnivalót, ami a vulkanikus utóműködés során keletkezett nagy sziklatömbökből álló kőhátakat jelent. Innen érjük el Mindszentkállát, ahol szépséges falusi kőkeresztek kísérik utunkat. Rövid kerekezés után újra a főúton,  ahol jobbra fordulunk, majd újra jobbra, és fölhajtunk a Kőróka Pincészethez. A választékból néhány bor, Biciklisták bora, ami rizlingszilváni, Rókatánc, cabernet sauvignon rozé és a Bebíró olaszrizling. A főúton való haladás után éles balkanyart veszünk Kékkút irányába, ahol megkóstolhatjuk a híres Theodora ásványvizet. Ebből erőt merítve megyünk tovább és Révfülöpön áthajtva elérjük a balatoni kerékpárutat, ahol balra fordulva Balatonszepezd után, indulásunk helyszínére, Zánkára érünk.

KVATERKA

(A konyhába beszökött az ősz)

Felástuk répáért, zöldségért a kertet, szép lett mind a kettő, a paszternákot még hagytuk, hadd erősödjenek. Én ettől kezdve gyúrni kezdek, mert ha nem lesz elég puha a föld, akkor a tavalyi rémálom éled újjá, miszerint ásónyéltörés fenyegetett a megtermett zöldségféle felszedésekor. Teszem hozzá, még így is megérte, mert remekül pótolta a tavaly meglehetősen satnya zöldségtermést. Nem szólva arról, hogy a sztárszakács receptje szerint elkészített paszternákpüré nekünk is nagyon bevált a ropogósra sütött véres hurka mellé. De ne szaladjunk ennyire előre, mert a komoly fizikai munka mellett, mint a répa és zöldség felszedése, jutott más finomságok begyűjtésére is idő, így aztán az esti előétel tempura lett, fodros kellevél, brokkoli, meg a fene tudja mi minden. Ezután tortilla következett, az előzetesen gyengéden bepácolt csirkemellel, jégsalátával, paradicsommal, hagymával. Természetesen, a fokhagymás, fűszeres öntet sem maradhatott ki az ügyesen összehajtogatott kukoricalepényből. Ehhez ittuk Bakó Ambrus 2011-es olaszrizlingjét Badacsonyból, s szerényen arra gondoltunk, ez az élet, a maga gyönyörűségében.

(Köveskáli kanyargós Genováig)

Nem földrajzilag, hanem gasztronómiailag került közel egymás a Káli-medencei kistelepülés és a liguriai nagyváros. Azt mondják, hogy az itt élő itáliaiak étkezési szokásai különböznek az általunk ismert olasztól. Nem divat a pizza és a tészta, viszont sok zöldséget és halat esznek. Nekik is kedvencük a padlizsán. Mi eddig főleg a szabadtéren megsütött törökparadicsomból készült krémet forszíroztuk, de ez alkalommal gyors meleg vacsorát óhajtottunk. Találtunk egy termetesebb, de üde padlizsánt, úgyhogy genovai módra ujjnyi vastag szeletekre vágtuk. Az előkészítés után, forró olívaolajon mindkét felét elősütöttük. A télire eltett paradicsomléből lett a szósz, hagyma, fokhagyma, só, bors, és a teraszról oregano és bazsalikomlevelek. Türelmes, lassú főzéssel sűrítettük.  A felét a jénai aljára öntöttük, padlizsánszeletek, újabb szószréteg, majd megint padlizsán. Tetejére mozzarella és a reszelt parmezán, aztán félórára a sütőbe. Ehhez a bor Pálffy Gyula 2010-es Traminije lett Köveskálról. Jellegzetes finom illat, fajta szerinti rózsás, egzotikus gyümölcsökkel, ízében virágos, könnyedén mézes, muskotályos, ezzel együtt száraz fehér. A vacsora végére az is kiderült, hogy Köveskál nincs is olyan messze Genovától.

(A vénasszonyok nyarának vacsorája)

A néhány napos vénasszonyok nyarának késő délutánján teraszvacsora búcsúztató. Az alkalomhoz illendően, ekkor bontottuk ki Takács Lajos 2008-as Sauvignon Blanc-ját. Mint afféle boros Harpagon először minden porcikám tiltakozott ellene, utolsó palack az évjáratból. Istenem, megisszuk, hiányozni fog, ha lemegyek a pincébe és szemrevételezem kincseimet. De eszembe jutott a hollóvári remetétől hallott hetyke tanács, miszerint „a bor arra való, hogy megigyuk”.  Sok minden mást is mondott azon a nyári borkóstolón, amit feleségem és barátaim jeles születésnapomra szerveztek, de ebben is fösvény leszek, majd talán egyszer megírom. Őszinte rajongója vagyok a Hollóvár boroknak, mindannak, amit a borász a borkészítésben képvisel. Szóval, a bor színe aranysárga, visszafogott virágillatokkal, krémes testtel, jó savakkal, milyen lenne, ha nem ásványos, bizsergető lecsengéssel. Szép, mélabús, merengő gondolatokkal ittuk, szemben a naplementével, a változó alkonyi égbolton a Nyugat-Európába tartó esti utasszállító gépek kondenzcsíkjaival. Az asztalon egyébként francia felvágottak, katalán bagettek és magyar zöldfélék voltak.

(Somlói házasítás a tavaszi télben)

Ez a havas márciusi tél arra biztat minket, hogy nézzünk körül boros mappáinkban, hátha akad valami, amiről még nem számoltunk be. Rögtön rálelünk egy somlaira, és mit számítanak a mínuszok, már a látványtól megmelegedik a szívünk tájéka. Nem tagadjuk, kedvenceink bőven akadnak az itteni borok közül, de félő, hogy elfogultságaink jelentősen befolyásolták ezek választékát. Bevallhatjuk, bizony tartózkodó prekoncepcióval közeledtünk a nagy somlói burgundi palackjához. Aztán jól pofára estünk. Így van ez rendjén, nem kell „arcoskodni”, mondta a tréner a teniszpályán, miután fonák egyenessel elütött a hálóhoz igyekvő tanítvány mellett. Nagy Somlói 2009-es a Kreinbacher Birtok kistestvérének, a Szent Ilona Borháznak elegáns házasítása, a hegyen forszírozott három fajtából, így furmintból, hárslevelűből és juhfarkból. Ugorjuk a közepébe, mostani szokásaink szerint, nagyon is ízlett. A pohárban szép aranysárga volt, gazdag egzotikus gyümölcsök illataival, ananász, papaya bizonyosan. A tíz hónapos hordóban érlelés hozhatta a vaníliát. A telt, már-már vajas kortyban kirobbanó mineralitást éreztem, harmonikus struktúrával, erős összhangzattal, hosszú lecsengéssel. Még januárban ittuk, a kelkáposztalevélbe, apróra vágott abált szalonna került, ami szabadtéri üstben főtt sok minden mással. Ezután jött a só, paprika fokhagyma a hegyibe. A töltelék kiegészült egy kis csirkemájjal, a fűszerek meg snidlinggel, korianderrel. Kiváló volt, és a bor hozzá, egyszerűen fenséges. Csak így szerényen.

(A nagy bortriumvirátus a konyhában)

A húsvét hétfő kétfelé osztja a magyar populációt, egy része hajnalok hajnalán már locsolja a lányokat, asszonyokat, kik vidáman és bizakodva várják őket, míg másik fele a népességnek elmenekül otthonról, hogy se így, se úgy ne vegyen részt a hagyományosnak mondott népszokás gyakorlásában. Az előző években a Bakony kietlen rengetegébe húztuk meg magunkat barátainkkal, de idén az ő konyhájukban gyűltünk össze, megóvni asszonyainkat a kölni elegyek felhőjétől. Mi voltunk a sorosok, úgyhogy szinte készen szállítottuk az ennivalót és hozzá, illendően a borokat. Kivéve a süteményt, azt a házigazdák magukra vállalták. Előéteknek a füstölt heringet cseppet megfuttattuk a gyengéden felmelegített vajon, óvatosan sütöttük a serpenyőben, hogy egybe maradjon. A tányérra elhelyezett uborkakarikákra került a frissen reszelt alapanyagból készült tejszínes tormából. A magos pirítós meg ráerősített erre a kicsit pápista kosztra. Amihez igen passzentos volt az Somlói Apátsági Pince Hárslevelű 2011-se, szó mi szó, ismertük már egy borkóstolóról, sőt nem ez volt az első elfogytatott palack belőle. Egyébként is azt gondoljuk, hogy a SAP borai nem csak finomak, de készséggel megfizethetők. Ha nem lenne sértő, szinte tokajinak mondanám, de gyorsan hozzáteszem, igazi somlói ez. Belekortyolva krémes, vajas és nyilvánvalóan óarany színű, szép márványablakokkal a pohár falán, egy-egy pörgetés után. Nekem fehérhúsú gyümölcsök, hosszú ízekkel, ásványos, bazaltos jegyekkel. A mézes-sós ellentétpár szép harmóniában, a savak nem hivalkodnak, de ott vannak, és egybetartják a mutatványt. Borban maradunk a Dunántúlon, a szerzője újonc a csapatban, a fajtája nem, személyes kedvencem, az olaszrizling. De előtte kukkantsunk a tányérba, ahol féltenyérnyi, szaftos sült tarjához, fűszeres, mángoldos quiche-szelet dukál, ami bőven meghintett pirított fenyőmaggal. A töltelékben mindenféle reszelt sajtok adják a kötőanyagot. Szomszédosan gerezd paradicsom, csak a szín kedvéért. A mostanság divatos medvehagymát sem felejtettük el, magunk szedtük a reggeli mise után az erdőben. A fák árnyékában, a maradék hóból bújtak elő a levelek. Borban maradunk a köves terepen, a Káli-medencében, Trombitás Tamás Szentbékkállai Olaszrizling 2011-se a regruta. Nagyon világos színe gyanakvásra adhat okot, de aztán jön e meglepetés, mert mégis telt a korty, zöldalmás, citrusos illatokkal. Nem ad mást, mint magát, határozott savakkal, egyszerűnek is nevezhetjük, de ásványos, zamatos, jó bor. Szívesen iszom belőle máskor is. A süteményhez ugrottunk egy nagyot Tokajba. Attila eperkrémes piskótatésztát sütött, ehhez az Oremus Late Harvest 2007 évjáratot bontottuk, szinte csurgott, mint a méz, magában is desszert.

(Nyári szezonnyitó a tavaknál)

Kikerekeztünk a tavakhoz egy kis sütögetéshez, ahol Attila és Rita gondoskodott a menüről. Megkötés csak annyi volt, hogy két palacknál többet nem bontunk, megvárjuk a késő délutánt, és autómentes dűlőutakon tekerünk vissza. Ebben a helyzetben nyilvánvaló volt, hogy a borlista a könnyebb fajtákat részesítette pályaelőnybe. Főfogásnak májas- és véres hurka, kolbász "napozgatott" az omlós parázs feletti rácson. Előéteknek kenyeret pirítottunk ugyanott, amire szőlőmag olajat locsolgattunk, majd fokhagymás kucsmagomba darabkákat szórtunk rá, lefedtünk vékonyra szeletelt mozarellával, karikára vágott paradicsommal. Szóval, ez egy itáliai bruschetta lett, amit arrafelé bruszkettá-nak ejtenek.  A fenséges nagyjából fedi a lényegét. A lugasban már megindultak a szemek, a kis ház árnyékában is érződött a túl korai nyári idő, a felszálló füstös illatokat elég sűrűn felénk libbentették a könnyű szellők. Mondhatni idilli állapotok uralkodtak, amit csak fokozott egyik kedvenc borászunk - sok van - idei fehérbora, Pálffy Gyula Olaszrizling 2012-ese. A tavalyi Balaton-felvidéki nyaralás óta szépen vásárolgatjuk borait, ezek is azok közé tartoznak, amik eddig nem okoztak csalódást, inkább örömét leli bennük az ember. Ennek a mostani folyamnak hona a vulkáni talajú köveskáli Pellengér-dűlő, a tőkék huszonöt évesek, a bort tartályban, spontán erjesztették, és négy hónapon át finomseprőn pihentette a borász. A kereskedő szerint klasszikus Balaton-felvidéki olaszrizling karakter, egyet kell értenünk ezzel a megállapítással. Petrolos illatokkal, zamatos, de nem túlspilázott, száraz, fanyarkás ízekkel, nagyon jó tartással és az elmaradhatatlan keserűmandulás ízzel, igazán olaszrizling.  A grillezett "disznótoroshoz" friss, enyhén pirított bagettet faltunk, savanyúnak, kicsit édeskés káposztával töltött paprikát. Inni hozzá jó kis siller javallt, honnan máshonnan, mint Szekszárdról, ahol a svábos Fuxli (róka) néven forgalmazzák ezt a fajta bort. Az ötletgazda Heimann Zoltán (szintén kedvenc) így fogalmazza meg az alapvetést: ""a Fuxli, azaz a siller a rozéhoz képest egy lépéssel közelebb áll a vörösborokhoz, ez nagy előny, hiszen a sillerek még adják a rozék könnyedségét, de már mutatnak vörösboros hangulatot is" Mi Sebestyén Csaba Fuxli 2011-sét választottuk,  (toplistánkon szerepel ő is) a borból kékfrankost és kadarkát "szaglásztunk ki" Attilával. Fűszeres, kerek, kiegyensúlyozott kortyokat találtunk, illet az ételhez, hangulathoz egyaránt, gyümölcsös finom bor, fogyott ez is rendesen. Hosszas ejtőzés, beszélgetés után következett a kávé, amihez kelt tésztából készült mákos kalácsot fogyasztottunk. Néztük a virágzó gyümölcsfákat, élveztük a lanyhuló napsütést, madarak cikáztak a kék égen. Kicsit megijedtünk, arra gondoltunk, hogy nem lehetünk ilyen szerencsések, de aztán belenyugodtunk ebbe is. Aztán erdőn, mezőn keresztül komótosan, megfontoltan nyomtuk a pedált a lenyugvó nap fényében hazáig.

(Törököt fogtam nem ereszt)

Gondolná-e bárki, hogy Törökországban óriási területen termesztik a szőlőt, de ennek 95 százalékából mazsola készül, s az utóbbi időben, a maradék öt százalékból viszont bor. Azt tudjuk, hogy az ottani vallási előírások szigorúak, tiltják az alkoholfogyasztást, úgyhogy merész ötletnek tűnik a borkészítés, de a Sarafin az egyik legismertebb, ebbe az irányba nyitó családi vállalkozás. Franciaországból importált fajtákat- chardonnay, sauvignon blanc, cabernet sauvignon és merlot - telepítettek a Gallipoli-félszigeten az Égei-tenger partján. Az első bort 1996-ban dobták piacra és töretlen a fejlődés. A fiúgyerek lepett meg ezzel a palackkal, aki az isztambuli repülőtéren egyik boltjában talált rá a 2011-es merlot-ra. Halogattam a kóstolást, mert hát ritkaságnak számít, hogy iszlám országból birtokol bort az ember, vártam a méltó alkalmat, ami aztán megékezett. Márton napon - régebben volt - barátainknál vacsoráltunk, és ekkor bontottuk fel az üveget, hogy a merlot legyen a kísérője az aszalt szilvával töltött libamellnek, amihez hagymalekvár, és mindenféle zöldséggel dúsított túrós rétes passzolt köretnek. Az étel-italpárosítás telitalálatnak bizonyult, illettek egymáshoz. A merlot tizenkét hónapig érlelték kis francia tölgyfahordókban. A bor színe szép mélyvörös, gyümölcsös illatokkal, telt, bársonyos a kortyokkal, mégis lágy, és ízében ott van a gyümölcsösség, cseresznye, eper, talán málna, mindehhez társul a fűszeresség, a tölgyfa hordó vaníliája, kellemes, hosszú lecsengéssel köszön el, természetesen törökül: elveda!

(A somlói dezertőr

Takács Lajos Tokajba költözött Somlóról. Odavaló egyébként, de Somlón lett borász. Sokak szerint kitűnő. Vagyunk néhányan, akik ezt gondoljuk. Első palackját - csak a történeti hűség kedvéért - a nagy francia íróról elnevezett utcába vettük. Persze, hogy Pesten. Közösen, biciklis barátommal, akivel kerékpár nélküli estéken borkóstolókat rendeztünk magunknak. Olvastunk Takács Lajosról. Különös ember, különleges borokkal. Talán olaszrizling volt az első, amit ittunk tőle. Azóta csinálhat remekebb, kevésbé fantasztikus borokat, mi a rajongók táborát erősítjük. Ez odáig fajult, hogy biciklis barátom blogjában imígyen szóla: "Takács Lajos tényleg egy megalkuvás nélküli borász, aki egészséges makacsságának köszönhetően halad a borászkodás kalandos hazai útvesztőjében, és nem átall folyamatosan kísérletezni. Kíváncsi leszek, hogy útkeresése során merre halad tovább." Hát, Tokajig, mondom két évvel okosabban, ahol bizonyára legalább Hollóvár (trade mark) minőségű borokat fog készíteni. Nyilván más néven. Egy hétvégén elővettem a mélyhűtőből a hiperesen leáralt akciós tonhalat. Olívaolajon sütöttem meg, közben kis vaj is került a serpenyőbe. Eljött az idő, kis édeskömény párolódott mellette. A halra került só, citrom és koriander zöldje. A kenyeret megmelegítettem, olíva olajat rá. Kész a gyors ebéd. A francia mondás szerint átkozott a hal a harmadik vízben. Így jött a képbe Takács Lajos (Hollóvár) Hárslevelű 2009. Szép bor,már színe is megnyerő, illatában a fajtajelleg, egzotikus gyümölcsök, akác, tán körte. Telt a korty, ott van Somló mineralitása, de a savak nem engedik elnehezülni. Ízében ananász, őszibarack, meg ki tudja, egy biztos, finom. Szívesen kortyolja az ember. Kellemes a lecsengése, a jó íz megmarad. Talán egy virágos rét, talán a hullámzó dombok a présház teraszáról, talán a távoli, homályos síkság a folyó vonalán túl.

(Találkozás az erdőben egy portugállal)

Még napsütéses idők jártak, amikor nekivágtunk az erdőnek gombát szedni. Természetesen, azon a napon borús lett az ég, néha még az eső is szemerkélt, de a végére csak kisütött a nap. A jó levegőre piknik-ebédet terveztünk, úgyhogy a hátizsákban ott lapult a hideg sült hurka, kolbász, zöldpaprika, meg az indulás előtt vásárolt friss, ropogós kenyér. A portugál vörösbort se hagytuk otthon, amit ajándékba kaptunk a kedves rokontól. Nem a nehéz, súlyos portóiról beszélünk, hanem a könnyedebb "tinta" fajtáról, ami annyit tesz, hogy hétköznapi fogyasztásra, mondjuk így, ivóbornak szánták. Négyen (plusz Marci gyerek málnaszörppel) indultunk neki az erdőnek, ahol kisebb-nagyobb keresgélés után leltünk a zsákmányra. Némi hajolgatás, sárban csúszkálás árán begyűjtöttük a gombákat, és a jól végzett munka örömével fogtunk egy farakás szomszédságában az ebédhez, amihez a 2011-es Foral-t kortyolgattuk a Duoró-völgyéből. Tinta Roriz, Touriga Franca és Tinta Barroca a házasítás három összetevője, szép rubintos a színe, az illata meggyes, szilvás. A korty kellemesen gyümölcsös, erős gerinccel, jó tartással, mégis könnyen iható bor. Mintha a farönkökről fogyasztott ebédhez teremtették volna. Megjegyzem, ugyanezt megtaláljuk egy magyar kadarkában, kékfrankosban, néha jóval többet is, de azért kellenek az új kihívások.

(Magyar burgundiak innen-onnan)

Szóval, a pinot noirról lesz szó, ami a borsznobok, de a hozzáértők szerint is a kékszőlőből készült borok egyik non plusz ultrája. Hagyományosan Burgundia, franciául Bourgogne meghatározó fajtája. A borvidéken készült jó borokat nem olcsó megvásárolni, nem feltétlenül azért mert annyira jók, hanem ennyi a piaci értékük. A tehetős borkedvelők világszerte szívesen a zsebükbe nyúlnak egy-egy palackért. De mi két kedves magyar borászatunk az egri Orsolya pince és badacsonyörsi Váli pincészet pinot noirját kóstoltuk húsvétkor. Egymástól eltérő időpontban vásároltuk, a különböző évjáratú palackokat. A fajtán kívül azonosság volt az is, hogy a tulajdonos-borászok, az egri, pontosabban ostorosi Tarnóczki Zoltán, és a badacsonyörsi Váli Péter is ezt a vöröset issza a sajátjából a legszívesebben. Orsolyáék bora a legendás 2009-es évjárat, amit akkortájt vásároltunk meg egy bemutatójukon, és eddig a pincében pihent. Váliék 2012-esét tavaly nyáron a jó hangulatú helyszíni kóstoló után. Az Orsolya pinot noir finom barnasággal meggypiros, illata az alapos szellőztetés után is csábítóan gyümölcsös. Ez ízében is megmarad, cseresznye, szilva, erdei gyümölcsök, kis fás vaníliával. A korty telt és krémes, harmonikus, kiegyensúlyozott savakkal, nagyon kellemes lecsengéssel. Remek bor. Mint ahogy az ifjabb pályatárs is az, a Váli pinot noir legfeljebb fiatalabb, ezért kicsit könnyedebb az összevetésben, de ez is kiérdemli a remek jelzőt. Valamivel áttetszőbben, rubintosan cseresznyepiros, illatában enyhe virágosság is felfedezhető. A korty gyümölcsössége itt is elragadó, fekete cseresznye, aszalt megy, a savak és tannin egyensúlya szépen kerekíti a kortyot. A palackok hibájául legfeljebb annyi róható fel, hogy viszonylag hamar elfogyott belőlük a bor.

(A badacsonyi idegenlégiós)

A Villa Tolnay a badacsonyi borvidék borászata, az egykori színész sztár Tolnay Klári hajdani nyaralóházában működik a Csobánc-hegy lábánál. Tavaly Balaton-felvidéki csatangolásaink során útba ejtettük, de nem nem volt szerencsénk, a nyári hőségben zárva találtuk. Hívtuk a megadott mobilszámot, de a fáradt férfihang kedvesen elnézést kért, miután nem jeleztük előre érkezésünk, ezért kiugrott kapálni a szőlőt. Ez nekünk, botcsinálta borbarátoknak alapos oknak tűnt a távolmaradásra, és inkább elismeréssel adóztunk a hang tulajdonosának, miközben egy fa árnyékában törölgettük magunkról a verítéket. A táj részletes leírásától eltekintünk, de a csodálatos pontosan lefedi azt. Sokat olvastunk a pincészet 2010-es rajnai rizlingjéről, más boraikkal találkoztunk már, tehát a Rhien Riesling-et választottuk a borboltban az otthoni kóstolóra. Sokak szerint a 2010-es év időjárása nem kedvezett a szőlőnek, de ennek ellenére kivételes borok is születtek. Ilyen a Villa Tolnay tölgyfa hordóban érlelt rajnaija, amelynek illata rögtön meghódítja az embert. A szőlő Badacsony vulkanikus talaján termett, és a belőle készített '10-es bor versenyben van a német, osztrák minőségi rizlingekkel, a hazai mezőnyben Tokaj legjobb száraz fehéreivel. Virágos, petrolos, tiszta, zamatos, kerek gyümölcsös ízek mellé szép savak társulnak, hogy teljes legyen az élmény. A kortyban ott van a Balaton, a Badacsony bazaltja, a nyári napsütés és a rengeteg munka.

Tartalomjegyzék

BICIKLIBELSŐ

CROSS

Róma lépcsői)

Úton a Jóreménység-fokához

Biciklibelső

Bringanapló folyamkilométerek

Scott kapitány aktatáskája

TREKKING

A némaság terei

A szembenézés bátorsága

A jóvátétel regénye

Párhuzamos füveskönyvek

Egyre közelebb

Kék templom

Szalmaszálakból a világ

BIKE

Az alkalmi borturista

Borvidéki kerékpáros túrák

Kvaterka

A kötet borítójának fotóját

KOVÁCS ATTILA

készítette

A kötetet

PRECH TAMÁS ZSOLT

tervezte

A könyv megjelenését

KAKUK BENJAMIN

támogatta

MÉDIA-PRESS KIADÓ

Felelős kiadó: Prech Tamás Zsolt

Készült a Média-Press ’91 Kft. nyomdájában 2016-ban

www.media-press.hu

ISBN 978-963-12-6267-4